 Det er Jacob og jeg, vi er bedt velkommen til 30.000 glade studerende. Der var det fuldstændig vanvittigt at høre et brøl fra, hvad der føles som hele århus lyd, fra alle sider af en. Vi stod ude på midten af Tømmerflød og havde ikke sagt ret meget, for vi nærmest blev blæst om kuld af alle de glade studerende. Og det var fuldstændig vanvittigt. Mit navn er Frederik, og jeg var anksjør på Kapsalasen i 2018. Vi får kære ordentligt! Mange uransalige vej, så var det gået op for os, at vi havde i gang til en gummibod, og vi havde nok haft i gang til to. Og at vi så ville starte en salas hernede på Søen, som på, skal man sige, i sin opsætning og i sin karakter. Jeg skulle minde om de her 8 ro Kapsalaser mellem Cambridge og Oxford, som hvert år løber af stapen på Blipper Thames. Jeg hedder Jens Vinder Jensen, og jeg var med anksjør for en bilig kus for Kapsalasen i 1991. Selve Kapsalasen, som jeg husker det, foregik nogle lunde her, hvor den foregår i dag. Og så sejlede vi frem og tilbage, efter de gængse regler, at man tager herover bund og øl og lever 10 gange rundt om den og sejler tilbage igen. Der har stået en 20, måske 30-40 mennesker over på den anden side og kigget på professionet her. Men heller, synes jeg, at når man tager vand på Kapsalasen, så er der ikke så meget til film om det. Umbilig kus vandt altid dengang, og dels fordi vi var vanvittig gode jo, men også fordi alt var tilladt. Vi var så heldige at få den gylne begge med hjem i år, efter at sejlede et vanvittigt første hit, hvor bølgerne gik rigtig højt. Og siden da en final, hvor bølgerne gik, og muligt endnu højere. I det øjeblik vand kunne jeg se alle de andre umbyer sprange vandet over på den anden side. Og man kunne se, allerede, at de ramt vandet var der nogen, der også fik et torg i øjnene. Det var simpelthen helt vildt vanvittigt, og det er noget, de har kæmpet for igennem rigtig mange måneder og nogen igennem flere år. Det gylne begge var ikke gylne i starten. Det var et, vi købte hos en helt almindelig hospitalskrosist, og som var med ret tidligt. Jeg tror ikke, det var der ved den første alads, men ret tidligt kom det her begge på Dagsorden og var det, vi sejlede om. For at kunne få kapselasen til at fungere, så er der selvfølgelig et hav af frivillige, som hjælper med en hel masse forskellige ting. De frivillige hjælper med at sætte op, de hjælper med at afvægge en masse ting på dagen, og så hjælper de også med at gøre parken ren og pæn igen bagefter. Grunden til, at jeg var med til arrangementet af kapselasen i år, er fordi, jeg brænder rigtig meget for de frivillige fællesskaber, og det med at stable noget på benene, som er kæmpestort og til glæde for rigtig mange. Jeg har tænkt over, hvorfor man melder sig ind i en fæstforening. Men der er også mange andre ting, man kunne tage sig til på studier, og jeg er ret sikker på, at det, der fik os til at træde ind i fæstforening, det var det, at man kunne se, at der var andre, der havde det sjovt, og de havde fæster. Jeg synes, den udvikling kapselasen har været igennem siden starten har været helt fantastisk og helt fenomenal, og er helt uforståelig for en, der har været med til at starte det. Det her er umbilisk hos rum. Det er medicinsk fæstforening, og det er hernede, at fæstforeningene holder til igennem rigtig mange år efterhånd. Her rundt på væggen kan man se de tidligere medlemmere helt tilbage til 1992. Jeg tror, der kommer til at gå lang tid, før jeg helt har forstået sådan alle de store oplevelser vi egentlig havde den dag, og hvor stort det egentlig var. Har du gode minder fra din tid på AU? Del din billede om jer på Facebook eller Instagram.