 L'Alberto López Vargados és antropòleg i professor de titular de la Universitat de Barcelona i és l'investigador principal d'aquest projecte de traficants que actualment està vigent i que és un estudi, que ara ens explicaràs amb més detall, però ja insistim en un estudi pioner a nivell d'estat espanyol que aborda les col·leccions de diversos museus de Catalunya, un estudi i transhabilitat, però també amb una aposta de incidència i de diàleg també amb diversos resultats que s'aniran desenvolupant, ja s'estan desenvolupant durant aquest any, però també durant el curs cadeno i et se deixo la paraula perquè ens expliquis amb més detall en què consisteix aquest projecte. Gràcies, abans que res, bona tarda a tothom que sou aquí, agraïm moltíssim la vostra presència i molt particularment el Museu Endològic i de Cultures del Món representat aquí en primera línia per al seu director per acollir un acte com aquest, que és la tercera edició i que no sigui la última per descontar perquè tots, d'una forma o altra, vull pensar que ens aprofitem tots plegats i tots plegades d'una reflexió com aquesta que estem encetant des d'on fa temps. La meva intervenció és força institucional per dir d'aquesta manera, correspom presentar un projecte, un projecte que tenim la convicció de que veritablement és pioner, no sé si la certesa, però si més no, diguem que el convenciment de que és pioner a l'estat espanyol, de que se marca amb aquesta mena de spirit del temps i que es va obrir arran, diguem-ne, que el Black Lives Matter i tota aquesta reformulació dels jocs de memòria als espais públics i en definitiva també de les col·leccions i del llegat colonial a les antigues Metrópoli, el projecte, òbviament, és fill d'aquest humus, d'aquest mateix background, s'alimenta d'ell, creix a partir d'ell i per temps participat, pretén oferir algun dels primers exemples de si més no reflexions al voltant de la reparació i de com es pot establir aquesta reparació a partir de les col·leccions d'una sèrie de museus públics de Catalunya que han estat seleccionats en funció una mica de la qualitat, la quantitat també de les col·leccions, de la importància que tenien ells les col·leccions d'origen colonial, no sense evidentment debat, no sense controversia, tant dintre del projecte com fora del projecte, però aquesta és una mica la idea, l'esperit que volta, que sobrevola el projecte, en definitiva. Hem obert, des de fa uns temps, un conjunt de reflexió en l'Iberia Europeu al voltant de la reparació, de com s'ha de construir, com s'ha de fer efectiva aquesta reparació. Els museus són institucions celtres de la construcció de la memòria col·lectiva nacional, i per tant són museus centrals en aquest procés de reparació. Fins ara, no crec que sigui urgent s'acostarà a dir que, en general, els museus europeus han estat pocs sensibles a les memòries col·lectives de les minories presents a les metròpolis, sobretot aquelles que procedien de les colonies. La major part dels museus, no sé si tots, però la major part són conscients que, d'una forma o altra, s'ha de reformular el discurs pel que fa a la presència aquestes minories a les 6 metròpolis, i aquest projecte vol participar d'entrada o oferir instruments tant a les pròpies comunitats, com a les pròpies institucions museístiques per poder, si ho troben convenint, si ho troben escaient, elaborar, modificar, transformar el propi discurs que fins ara els museus tenen, molt particularment, al voltant d'aquestes col·leccions, a les que tot seguit faran referència, d'acord? Una mica per instal·liar-me, volia una part una mica més protocolor, i jo crec que no tindria massa sentit. Prefereixo ser sintètic d'entrada, i quan presento el projecte, normalment utilitzo aquest apetit, un altre argumental que ara exposo aquí, perquè jo crec que és prou clara, el projecte té com a objectiu fonamental informar-se al voltant de l'origen procedència i les condicions d'arribada d'una sèrie de peces i o de col·leccions que actualment estan a una sèrie museus públics de Catalunya, d'acord? Per tant, hi ha tot un imatge inicial, que és de recerca, el sentit més o menys convencional del terme, i que s'integra dintre d'aquests estudis que ara estan molt de boga, estan molt en moda a tot Europa, que són els estudis de Providence Research, que en realitat no fan altra cosa, que es reconeix una tasca que els museus com a institucions haurien d'haver assumit i que, de fet, assumeixen en els seus principis i decàlegs fundacionals, que és assumir una activitat de recerca sobre les seves pròpies col·leccions, però atenent les retallades progressives que han patit els pressupostos de les institucions museístiques, que, a més a més, no sé si em quedo cur 25, 30 anys, els propis museus tenen cada cop més dificultats, partirà endavant de mot o pròpia, a partir del seu propi personal, aquestes recerques. I, en certes mesures, diguem-ne que aquest projecte el que fa és assumir com una evidència constatar que aquestes recerques en part externalitzada, som agents d'aquesta externalització, perquè estem desplegant una recerca que, en un sentit purament abstracte, ha estat per assumir-ne, pel seu compte. La realitat és que no és així, que els museus, suposo que hi haurà alguna excepció al context europeu, però deuen ser excepcions, no són capaços pel seu propi pressupost per assumir-ne. Aquesta dimensió que és central al popipincipi pedagògic, didàctic, de difusió de l'informació de les col·leccions, i aquesta és, podem jutjar si això és bo o dolent, és delegada, transferida, si volem dir així, en aquest cas un col·lectiu que està format per professors, investigadors de la universitat, de diverses universitats, la major part catalana és, en algun cas, també de la UNED, com és el cas de la CEL, que forma part del projecte, part descomptat. I l'objectiu, per tant, és, básicamente, fer provenance research, estudis de procedència sobre aquestes col·leccions, elaborar, que reculli tot aquesta informació, sistematitzar-la, i llavors el primer pas a la difusió és posar a la base. Aquesta informació posa a la base de 3 actors diferents, amb l'esperança que un cop reivindiqui aquesta informació, els 3 actors, d'una forma o altra, es coordinin i es posin d'acord, es posin d'acord entre ells, acord que, òbviament, ni ens per toca, controlar ni vetllar sobre ell, ni garantir-lo, perquè, en definitiva, són prou grandets els 3 actors per arribar als acords que coinciden en convenients. Aquests 3 actors són d'una banda, o, òbviament, les pròpies institucions museístiques, que són, fins ara també volem dir, inicialment, quan van plantejar-nos el projecte, pel que segurament era un prejudici, no cal negar-ho, teníem la sospita de que hi trobaríem dificultats en els propis museus. És a dir, això, la idea de que venen de fora a obrir els forats, les caixes i les capses que nosaltres no hem obert, que hi hauria una certa resistència, una certa resistència, no sé si passiva o activa, a una iniciativa com la nostra. I la veritat és que el que he de dir és que, amb molt poques excepcions, no ha estat així. En general, la rebuda ha estat extremament cordial. Jo diria que força còmode per nosaltres, perquè el que hem trobat a la major part dels casos és, efectivament, de l'altra banda, de la banda institució, la constatació que això, més tard o més d'hora, s'havia de fer. Si s'ha de fer, vingut sigui, que es faci ara. D'acord? Sí, partíem d'aquesta mena de reticència inicial, de veure què ens trobem, a veure quantes dificultats ens trobem. Jo crec que a aquesta versat es poden dir que hem trobat menys dificultats de les que pensaven que trobaríem. Per tant, un primer actor central, òbviament, a la institució dipositària d'aquestes col·leccions, un segon actor, certament com a mínim i igual d'important, que són totes aquelles institucions, aquells organismes públics de les excolònies, que d'una forma o altra, és el patrimoni, tant el seu propi país, com el patrimoni que pugui ser objecte d'adquisicions públics el que vulguem, i que romant a l'exterior de l'antiga colònia, per tant, hem d'informar a la direcció general de patrimoni o equivalents, fonamentalment de 3 de les colònies que són centrades a la projecte, són Barroc, Filipines i Guineu Quatorial, una part de aquests contactes ja s'han fet, una part estan per fer, per tant, el que puc fer és no només un working progress, sinó d'escriure un projecte que està, no sé si hi ha les basaroles, perquè està la seva primeríssima fase, d'acord, i per tant, que encara no pot assolir resultats ni tan sols provisionals, d'acord? Per tant, un primer actor, la pròpia institució museística, un segon actor, a l'antiga colònia, sàpiguen que el Ministeri de Cultura de Filipines sàpiga que a Catalunya hi ha dues col·leccions Filipines que són els dos importants que rauen, una és justament aquest museu on ens trobem ara mateix, i l'altra, el museu Víctor Vellaguer i Villanova, en si sembla que és important que ho sàpiguen, perquè tenim el convenciment que no es tenim formades, o si més no, no ho estan de manera general, sobre l'embargadura de la bas, la possible qualitat i les condicions que van permetre l'arribada d'aquestes col·leccions aquests museus dels que estem parlant, d'acord? Per tant, aquest segon actor, que en si sembla fonamental, que en aquests estudis de provenance research es troba en els programes de repareció i de restitució, és un actor que sempre fluctua, que és un actor que s'interpel·la sistemàticament, però amb el que s'hi conta molt poc i una mica la clau de voltes a aquests projectes és comptar amb ells, que és, bàsicament, les comunitats diaspòriques, les anomenem el projecte, és a dir, aquelles comunitats que procedem de l'antiga colònia viuen aquí, són ciutadans i ciutadanes del nostre país, una per d'ells, en condicions legals, l'altra, malauradament, encara no, però tots desitgem que canviï, d'acord? Que tenen, òbviament, que el com a dir que moltes vegades són molt poc coneixedores d'aquestes col·leccions també, estan molt poc informades sobre aquestes col·leccions i que d'una forma o altra detall més, que moltes vegades són un element mobilitzador dels processos de reparació, absolutament central, però que després un cop sense el procés de reparació, com moltes vegades aquests acords de reparació són bilaterals, acords entre estats i algun cas europeu que és molt interessant, són actors que són incòmodes, que és difícil, en aquests acords de reparació és difícil saber què es fa amb ells, i acaben, no sé si han voluntat o sense voluntat per part de les restes dels actors, però acaben sent una mica marginats d'aquests processos de reparació i de restitució. Per tant, 3 actors, la nostra voluntat del nostre desitge és aconseguir que en aquest cas, en aquest cop, si més no, ja veurem si ho aconseguim, i en aquest cas, en aquest cas, ja veurem si ho aconseguim. Per tant, el projecte aplica una informació, la sistematitza, a més a més amb aquesta informació pretén fer una sèrie de activitats, de difusió, de transparència, hi ha una exposició plantejada, hi ha un catàleg raonat, hi ha una viena, el projecte incorpora una sèrie de productes que li donen sentit i que li donen contingut, la voluntat política en què se marca, és bàsicament aquesta, som investigadors, la major part de nosaltres tenim experiència treballant, si no directament amb aquestes col·leccions, treballant sobre les cultures que foren objecte de Colònia per part de Nécat Casal Estat Espanyol, tenim l'equip especialista en Guinea i el Marroc, i menys en Filipines, però jo crec que aquestes alçades ja comencem a dir que dins l'equip hi ha dos o tres persones que ja tenen una certa especialització a les col·leccions Filipines, això és producte de la pròpia recerca, de la pròpia investigació, d'acord? Apleguem tota aquesta informació i la posem a l'abast dels actors amb l'esperança que es posin d'una forma o d'altra d'acord, d'acord? Per tant, veig ja pel seguiment que tot això pugui tenir més endavant, endavant, més enllà del projecte, no ens per toca, però sí oferir tot allò que està al nostre abast perquè els diversos actors es puguin posar d'acord entre ells, d'acord? Si jo puc fer alguna mena de resum, alguna mena de síntesi d'aquest projecte, jo crec que més o menys, si més no, a mi m'ho sembla, he estat prou clar. Llavors, quines són... quines són les... les excolonis, quines són els objectius, no? Quins són aquells països dels que parlem, que formen part d'aquest projecte, en definitiva, i, doncs, provenen les col·leccions que són objectes de la nostra investigació. D'una banda, tres colònies, ja les has mentat per les dones a repetir, dues d'elles vinculades al continent d'Africà, no per casualitat, la major part dels membres del projecte, terafricans, aquest és el nom de paraules, potser no m'has arraixit, però què li farem? Té que veure en bàfrica, atorga una gran importància a l'Àfrica, d'acord? Perquè la major part dels investigadors provenem dels contextos d'estudis africans a la universitat, antropologia o història, la pràctica totalitat dels investigadors, són Quineo Catorial, l'antiga Quinea Espanyola, i el Marroc, la zona nord del Protectorat, la que va ser objecte d'una col·legiació més intensa, perquè la zona sud, el que es coneix com la Regió de Tarfalla, en realitat, la colonització espanyola es va fer més des del Sàhara, des de l'Econònia del Sàhara, que no pas, des de Tetuat. Per tant, si parlem de la colonia espanyola al Marroc, parlem, pràcticament, del Protectorat del RIF, el que s'anomena a vegades el Protectorat del RIF, d'acord? Que feu colonia fins a l'any 56. I, afegim, vam afegir Filipines en aquests contexts. Quan dissenyàvem el projecte, vam estar discutint si Filipines havia de formar part o no havia de formar part del projecte. Primer, tenir en compte, per un pur sentit d'una certa humilitat intelectual, que no teníem cap Filipinòleg, és a dir, filipinista, filipinòleg, no sé com es diu, en realitat, d'acord? No en teníem cap al projecte i diuen, de fet, estem com entrant en un territori que només és en gran mesura verge al país, però no tenim una coneixència prèvia que ens avaliu, que ens habiliti per fer aquesta recerca. Però justament el fet que Filipina fos, en certa mesura, la gran oblidada del projecte colonial espanyol, jo crec que es pot calificar així, les marienes encara més, però diguem-ne que la presència colonial espanyola al sud-estasiàtic al Pacífic, si volem dir així millor, diguem-ne que fos la gran oblidada i el fet que hi hagués col·leccions filibines, que ja teníem, sobre les quals ja teníem coneixement previ. Importants, a Catalunya es va fer semblar, vam arribar a la conclusió de que, veritablement, incorporar Filipines era una bona cosa. No vam incorporar el context americà en el projecte, ho seguiríem molt clarament per dues raons que potser hem podreu corregir. La primera, perquè no teníem cap americanista en el projecte, i en si semblava Filipina, si és un territori poc conegut, era fàcil fotre la pota i passar relativament desapercebut. Clar, si fotes la pota, fent una recerca sobre la meca que tenies, és més difícil fer-ho. I també, perquè és la qüestió que potser és més discutible, perquè en si sembla que les col·leccions provenents de l'Amèrica pre-Colombina i colombina, i Pots-Colombina, a Barcelona i a Catalunya en particular, no són comparatius amb Madrid per parlar de un altre focus museístic important a l'Estat, no són tan importants. En si semblava que si hem de treballar sobre fons americans, Madrid és un destí que no és tan important. Madrid és un destí molt més assenyat, molt més... molt més... molt més interessant, molt més lògic, que no pas a Barcelona. Potser estem equivocats, però hi ha força gent aquí que està ben autoritzada per parlar sobre la qüestió i potser després vol meter la seva opinió al voltant d'aquesta qüestió. I llavors vam incorporar les dues colòries africanes més conegudes sàhara, la vam deixar al marge. La vam deixar al marge, com sempre, vam deixar al marge al sàhara, perquè el sàhara és una feia ober, no tancat, sense resoldre. I on qualsevol iniciativa científica, i en tinc molta experiència, perquè he treballat molts anys sobre la qüestió sahariana, immediatament és passada pel tamís polític, immediatament és interpretada traslladada del camp polític i per tant és d'haver una mena de jugat i de salut. D'acord? Per tant, va a eliminar al sàhara. També és veritat que les col·leccions comparativament qualitativa, però quantitativament no són molt importants, perquè el sàhara serà en el vesper, en la vesper o el sahariano era una qüestió d'una emergadura política d'una base política que sobrepassava absolutament i que ara estava justificat en aquest context, d'acord? Filipina sí, i vam incorporar dos realitats, dues realitats que no formen part del passat Colonia de l'Espanyol, també les vam discutir, una és Senegal, senegal més concretament. És obvi que Senegal no feu colònia espanyola en cap moment. Va ser una colònia francesa, però el fet que hi hagués algunes col·leccions senegaleses potser no extremadament importants, però algunes col·leccions d'origen senegales relativament importants als museus públics catalans, i un fet capdalt que la comunitat senegambiana a Catalunya fos una comunitat molt antiga, molt consolidada i molt important tant qualitativa, quantitativament ens va semblar que feia raonable incorporar les col·leccions senegaleses sempre. El que estem fent és intentar fer un joc entre la qualitat que nosaltres eren capaços de terminar de les col·leccions i la importància de les nostres interlocutors. Amb la comunitat senegambiana era obvi que podien tenir interlocutors i interlocutores importants, i per tant, malgrat que no fos una colònia espanyola, van creure necessari incorporar. Perquè en definitiva, el que volíem era incorporar la comunitat senegalesa al projecte reformular els discursos dels museus. I nigeria. I nigeria la vam incorporar no per la quantitat de peces, sinó per la qualitat, certament. Perquè algunes de les peces d'origen nigeria es compten entre les peces més valoses, el mercat de l'art internacional, etcètera, sinó perquè, per tant, molt particularment dels bronços de benin, hi ha un gran projecte vinculat al digital-benin, un projecte de restitució, segurament del conjunt de processos de restitució material, que s'entén jo a Europa, el que està més avançat és el que és, en referència al relatiu, els bronços de benin. Això està passant a través d'un projecte dirigit des de l'onunciabilitat d'Emburg, Alemanya, però que està interpel·lant a multitud de museus europeus, Gran Bretanya, França, Alemanya, Holanda, a tot arreu, i aquest museu també, en particular, la Museu Nològica i de Cultures del Món de Barcelona, en disposa de crec que són dues peces, sinó, recordo malament, vinculades al tercer de benin que fos coliat per l'expecció bonítica britànica del 1895, sinó, recordo malament, a l'ata, i com és un procés obert molt visible a nivell internacional, ens va semblar que incorporar, per modesta que fos la peixada d'aquest tresor al context català, incorporar el cas de Benin per fer un seguiment de com es fan les coses aquí en el gran projecte de restitució que està en marxa actualment, diguem-ne que se n'hi ha. Per tant, les colònies hi estan, ara parlo dels museus, d'acord? Perquè són també, són això, són actors centrals en aquest projecte. En primer lloc, no estic seguint el PowerPoint, és millor. Final, presteu atenció al PowerPoint i no me la presteu a mi, que és del que es tracta. No, no, ni les penso passar, perquè no cal. D'acord, del que es tracta, en definitiva, és que sentiu que dic que desviem l'atenció pel PowerPoint, que el van demanar-li disculpes perquè qui va fer el PowerPoint, en tot cas. En primer lloc, aquest propi museu que ens allotja avui, amb el que portem treballant anys, no és d'ara, d'acord? Un dels antecedents d'aquest projecte són... Un, perquè hi ha vàreus. Són, òbviament, les exposicions que van fer, que van tenir l'aportunitat i el privilegi de comissaria en aquest propi museu, en aquesta sala, aquí al costat, Primer i condi, després, Ívni, la mili dels catalans a l'Àfrica. Totes dues estan en el regafons d'aquest projecte, sense cap mena de dubtes, hi ha d'altres coses. Gustau Nerín, que és un dels més alfamats dineristes del país i que forma l'apartament del projecte, va fer també el Memorial Democràtic, una exposició veguineria, que també és una referència obligatòria. En realitat, el background i l'humus, el regafons, és força ampli per portar menys treballant, i en aquest sentit hi havia poc que explicar el Museu Onològic i de Cultures del Món que no s'apliqueixa previamente en definitiva, perquè ja estava s'avantat i ja estava informat, i fins i tot comptàvem, si amb una certa complicitat, vull pensar que sí, que hi havia una certa complicitat institucional amb les finalitats que persegueix aquest projecte. A Barcelona també vam aconseguir comptar amb la col·laboració del Museu de Ciències Naturals, el Museu Blau, l'Antic Museu de Solurgia, que és un desafiament, estem parlant d'un equip format per antopolòxics i per historiadors que, en sa vida, en la nostra vida, hem treballat amb specimens. La primera cosa que ens vam corregir, una primera reunió que vam tenir amb l'equip en ple del Museu de Ciències Naturals, era que deixessin de parlar de peces, ells no en parlen de peces, ells parlen de specimens, d'acord? Llavors només diguem que l'obligació, tenim aquí l'aire memba, aquesta encarrega de la recerca del Museu de Ciències Naturals. La primera operació intelectual que vam haver de fer a l'apropar-nos aquestes col·leccions és prendre distàncies del llenguatge que estem acostumats a utilitzar i adoptar, si més no, efectes de la relació de la interlocució amb la pròpia institució, un llenguatge diferent, un llenguatge diferent que està en directa relació amb el tipus de col·lecció. Parlem de les col·leccions etnològiques convencionals, parlem de col·leccions que es compten per, a nivell català, es compten per centenars i ocasionalment per milers, ocasionalment per milers singular. D'acord? No recordo del conjunt de les col·leccions etnològiques que estem estudiant, que cap d'ella superi, diguem-ne, el miler i pico de peces. D'acord? En canvi, quan parlem de col·leccions, d'espécimes del Museu de Ciències Naturals, mínim és començar a parlar de milers en plural, mínim, parlem de col·leccions de milers, de decenes de milers, d'espécimes, imagineu papallones, insectes, col·leopters, dipters, no sabia que això l'he d'aprenent, no ho vaig estudiar la secundària i avui he oblidat tot aquell llenguatge, l'he hagut de recuperar, també. Dic d'una altra manera, tant el tipus de col·lecció, com el volum de les col·leccions, desafiar el que estem acostumats a treballar. I aquest ha estat un desafiament lògic, que ens ha obligat a practicar les metodologies de aproximació a les col·leccions diferents a les que apliquem sobre les col·leccions endològiques i després, si hi ha voluntat o interès, i podem parlar d'aquestes diferències en la prou que hem fet, d'acord? A Barcelona, aquests dos museus més la col·lecció del Fons Sabatepi, Fons Sabatepi és una col·lecció, la col·lecció particular del doctor Jordi Sabatepi, que està lliutxada al carai de la Facultat de Villasals en l'Universitat de Barcelona, per tant, és una col·lecció universitària, una col·lecció que plega l'arxiu personal d'en Sabatepi, un arxiu molt interessant a nivell de correspondència i de menospirits del propi doctor Sabatepi, i una petita col·lecció d'objectes que s'integra força harmònicament amb la pròpia col·lecció de la qual disposa el museu etnològic o la que disposa la resta de museus que tenen peces o bé donades, o bé adquirides a través de l'acció aguinea del doctor Sabatepi de Icundi, a través del centre Icundi, com és, per exemple, el museu d'Igualada que disposa també de peces d'aquesta fruita en aquest cas d'una donació. Per tant, aquests tres i després una sèrie de museus fora de l'art metropolitana a Barcelona, primer lloc el museu d'Ardè de Banyoles, museu molt particular vinculat a l'activitat científica i taxidermista d'Ardè una activitat antiga i umiana que remonta a l'últim temps del segle XIX i que és trejada per raons biogràfiques que no venen al cas a Banyoles, de manera en certa mesura aleatòria, el 1906, que és quan sobra el museu d'Ardè i una col·lecció, aquesta és una constant que trobem, hi ha una diferència molt important entre el volum activístic que disposen les institucions museístiques a Barcelona i les que disposen els museus locals museus de menys de més petita envergadura i el d'Ardè és paradigmàtic són museus que manquen en gran mesura d'informació al votant de les seves prèpies col·leccions o que tenen una informació molt minsa o directament manquen de tota informació sobre aquestes col·leccions i en d'Ardè és un bon exemple per les pròpies circumstàncies la pròpia configuració vinculada a l'activitat comercial científica però també comercial d'en d'Ardè del taxidermista se'n disposa de molt propi museu reconeix de manera molt franca i molt directa que en disposa de poquíssima informació sobre aquesta col·lecció llavors és extremadament difícil arribar-hi a solir una informació mínim en veràs mínim com vincent sobre de pròpia recerca sobre les circumstàncies que van fer que tot aquells objectes apareguessin allà directament en d'Ardè de Vanyoles el museu de l'Art de la Pell de Vic un museu molt interessant vinculat també a una col·lecció particular la col·lecció de Andreu Colomé-Montmany un col·leccionista un gran un gran empresari de la Pell durant una època poder el més gran empresari de la Pell d'Europa i aquí diu fins i tot del món que en disposa de doveries no només a Vic que us sona sinó a diversos països i a altres a protectorat espanyol al marroc i també a Nigèria i que de manera completament casual com passa molt sovint amb els col·leccionistes va començar a amassar una petita col·lecció vinculada al cuir, vinculada a la Pell fins a convertir-la en una de les col·leccions de productes vinculats a això de la Pell del cuir més importants del món una col·lecció que està sumés a un règim administratiu i institucional molt complicat amb un museu del qual és titularitat d'una col·lecció millor dit de la qual hi ha una mena de triple titularitat una part la conserva a la família una altra part és titularitat de la Generalitat de Catalunya i una altra part del Propi Ajuntament de Vic per tant, ha estat molt difícil la negociació prèvia amb aquell museu perquè les pròpies circumstàncies administratives que l'envolten ho fa molt difícil i cal dir que la personalitat del col·leccionista Colomema Humany és una personalitat com podríem imaginar amb moltes cares, algunes molt diurnes i altres que no ho són tant una figura extremadament interessant i una certa mesura també paradigmàtica d'una certa manera de col·leccionar llavors atendent el fet que també és un museu sobre el qual hi ha poca informació en el propi museu de molt poca arxiu sobre les circumstàncies si més no fins ara pel que hem pogut definir fins ara sobre les circumstàncies les quals aquestes col·leccions van arribar pudents, intel·ligent per la pròpia figura del col·leccionista en qüestió d'una forma o altra, una figura paradigmàtica d'una forma d'entendre el col·leccionisme etnològic per dir-ho d'aquesta manera d'acord en el context del nostre país en el context català el museu de la pell d'igualada i comarcal de la noia és un altre museu també incorporat vinculat també a l'art a la tècnica i a la indústia de la doberia amb una col·lecció miro a la Celeste perquè és la encarregada sobretot de treballar sobre aquesta col·lecció molt vinculada a la producció de productes de la pell local sobretot a la noia d'acord i que té una petita col·lecció etnològica ultramarina, no ho sé com vulguem dir abans es deia exòtica no paraula aquestes paraules que haurien de desfer-nos deia ja directament d'acord perquè aquí l'exòtic potser els més exòtics som nosaltres segurament ho som molt més exòtics i extravagants i aquesta petita col·lecció etnològica la part més interessant hem arribat a la conclusió que és la part un com més vinculada a l'activitat de Jordi Sabatepi amb Icundi per tant integrarem l'activitat d'aquesta petita però molt significativa col·lecció diniana i africana amb tota la recerca que estem fent al voltant d'Icundi de l'activitat de Jordi Sabatepi i em sembla que em falta només un que és el museu la biblioteca museu Víctor Balaguer de Vilaneu de la Geltru i que és la cuina de l'estat de la CUP amb la coalició de la ciutat de la CUP i què és un museu de la CUP amb la qual Reneeu de Vall d'Irlaia i la cultura de la situació del Parc de Barcelona vinculat, basicament, en la activitat d'en Víctor Balaguer un gran de la renaixència del país com a ministre d'Ultramar en dues legislatures diferents a les helmetes del segle XIX molt vinculada als caresos que el propi Víctor Balaguer tenia amb L'octubre i en una col·lecció a L'octubre i que el converteixen també en un museu molt, molt interessant. Per tant, jo crec que ja he ofert una mica un ventall i he explicat als museus una mica la que justifica, que hagin incorporat aquests museus i no pas altres, i abans d'acabar, perquè segurament he d'acabar ja, no? Abans d'acabar, un aspecte, una qüestió que em sembla important, això de la que jo crec que puc ser completament sincer, quan vam dissenyar el projecte el vam dissenyar la tardor del 23, el vam dissenyar a final de la PNB i estiu del 22, correcte, Jose? Sí, si no m'equivoco. Ara fa un any i uns mesos que vam dissenyar el projecte, com sempre, en aquests casos, el projecte el vam dissenyar a Correcuita, m'ha faltat dir, i és una qüestió fonamental, que els titulars o les institucions que suporten donen sentit i suporten aquest projecte són la finançadora, aquest l'Agencia Catalana de Cooperació, el desenvolupament de la Generalitat de Catalunya, i que aquest projecte co-dirigim la Fundació Solidaritat OV, de la qual forma apartament l'euròm, sense el qual aquest projecte no hauria tirat endavant, i grecs a la grup tercer, de la que formem gran part dels investigadors que estem aquí per cents també, que co-dirigim aquest projecte, d'acord? Dèia això de la co-direcció del projecte, perquè quan el vam dissenyar, a Correcuita, com normalment es dissenyen aquest tipus de projectes de recerca, amb molt poc temps, amb molt poc marge maniobra, molt precipitadament, en definitiva, segurament no vam ser capaços, en torno a la meva culpa, perquè jo sóc directament responsable d'aquestes mancasses inicials, de tenir prou en comptes, justament, aquestes comunitats diaspòriques que estaven per cents, i que estan per cents aquí i a aquest país, i que el disseny inicial del projecte no estaven, estaven, però estaven un rol, un rol... poc significatiu i poc determinant, d'acord? I corríem al pel·lí, un com més, que és, diguem-ne, com un retrec, molt justificadament, justament, les comunitats diaspòriques fan projectes científics d'aquesta naturalesa, de que fos percebut el projecte com un projecte més en el que aquestes comunitats eren utilitzades únicament com un pretext, d'acord? Per tirar endavant el projecte. Interpel·lem a les comunitats per aconseguir el seu suport. És tractament nominar el representant del projecte, però després, si t'he vist, no m'acuerdo, nosaltres els científics, la universitat, allà sobre, diguem-ne, la poltrona, anem fent la nostra recerca i ens oblidem de tota aquella gent que estan directament interpel·lats per les col·leccions, i que ens han donat una mena de suport inicial, que sembla gaire bé d'entrada, una mena de suport gratuït i sense condicions, quan, en realitat, amb tot el error del món, haurien de ser suports condicionats, justament. Doncs la mesura en què, tot just, quan vam començar a encertar el projecte, ens vam adonar, si més no rectifiques de sàvies, de que, veritablement, aquestes comunitats estaven poc representades en el projecte, i que el seu rol era poc determinant, vam creure, necessari, imprescindible, de fer reformular algun dels aspectes del projecte, a fi i efecte que aquestes comunitats s'hi sentessin millor representades i sentessin que el projecte, d'una forma o altra, no només els interpel·lava, sinó que era una mica seu. Que ho aconseguim o no, estem el primer any d'un projecte de tres anys, és una cosa que no em per toca respondre a mi, és un balanç que podrem fer a acabar el projecte i que, un com més, no em per tocarà a mi, senyalar, sinó justament, a les pròpies comunitats que hauran de dir, si veritablement, s'han sentit floreros d'un projecte o, d'una forma o altra, han estat incorporades, potser no amb tota la dignitat que seria possible, però amb prou dignitat en aquest projecte. I, diguem-ne que la cristalització més directa d'aquesta voluntat foc, la transformació d'un grup que hi ha bé. El projecte EN, el GOAS, ens va costar molt l'escollir el nom, que és el grup d'observació, acció i seguiment, correcte, gràcies, del projecte que ha estat dotat i investit progressivament de atribucions, de responsabilitats dins del projecte, que ha demanat una transformació contractual, perquè també hem hagut de contractar els membres d'aquest organisme, per tant, això ha exigit una transformació administrativa davant la administració, perquè no estava contemplat en disini, ja la logística de fer aquesta transformació és complexa, però era necessari fer-la. I, bàsicament, el GOAS, tal com està dissenyat ara, és un organisme que ha de vetllar una mica, primer per controlar els diversos productes, en el sentit més ampli, que emanen d'aquest projecte, quan dic que els diversos productes parlo també del discurs a les xarxes socials, el discurs eventualment amb un article on algun dels membres del projecte o del propi GOAS puguin ser convidats a parlar o a intervenir, per tant, a controlar, si puc dir així, el discurs que emanen del projecte a cara a l'exterior, la seva difusió a cara a l'exterior, a través de totes les vies, aprendre un rol determinant la selecció de les peces que han de ser objectes de l'anàlisi exhaustiu. Nosaltres fem un estudi previ del conjunt d'aquestes col·leccions i submetem aquest estudi previ al GOAS, perquè prenguin definitiva la decisió sobre d'aquestes col·leccions quines són les peces o especímenes més rellevants que han de ser estudiats, d'acord? I, a més a més, un rol important en la participació en la decisió sobre el comissariat de l'última activitat del projecte, que és una vienal, que l'hem anomenat una mena de vienal de colonial, que és una mica el colofó, el tancament del projecte, la cruenda, on s'ha d'escollir un comissariat que la tiri endavant i on el GOAS té el rol decisiu actuarà com a jurat també de les distintes alternatives que es presentin a concurs per determinar quina, finalment, diguem-ne, que s'encarrega del comissariat d'aquesta vienal, la que l'equip en tanque tal, com a tal, creiem no absolutament marginats, perquè una sèrie imponderà les administracions vinculades al final del projecte, sobre les quals hem de tenir un cert control, però, en definitiva, sobre les decisions conceptuals i artístiques de la vienal, el nostre projecte no té res a dir, sinó directament el comissariat que el GOAS consideri convenient. Amb la voluntat, a més a més, que aquesta vienal sigui una primera sessió, una primera sessió de futures altres vienals que puguin, d'una forma o altra, donar continuïtat a aquest projecte i que pretén ser això, un espai de trobada entre diferents actors que, de una forma o altra, estan participant en aquests processos de reparació, en aquesta crítica, en aquesta reivindicació crítica de la memòria colonial, en aquesta reivindicació crítica del llegat, en intentar superar aquesta amnèsia i en posar a la base de tothom un discurs crític votant d'una sèrie de col·leccions que formen part del nostre llegat, del nostre patrimoni, però que, a més a sovint, mantenim un estat de pressunta o de falsa neutralitat absolutament fictícia, per descomptat o directament romana els magatzems dels propis museus sense que ningú, des de fa moltes dècades, s'hagi atribuit a obrir-les i a mirar exactament què és el que hi ha i què és el que pots fer amb aquestes col·leccions. Si el projecte serveix per obrir aquestes caixes, per posar a foco, per entrar-hi aire i a tothom pugui participar i dir una part important de les persones benvinguts i gràcies per tot.