 Els crèdits fins al final, però comencem perquè anem una mica tard de temps. Moltes gràcies, thank you very much, Thomas. No sé si hauràs de fer servir la parella de tradicció simultània. Ràpid de preguntes del públic. No sé si algú té alguna pregunta que surti, però un comentari molt ràpid, només retomant. La pel·lícula enganxa bastant. Jo crec que amb el treball de recerca que ha presentat el Moisés, respecte a el que passava. El seu és una investigació científica, però la pel·lícula també està basada en investigació de fiches policials, de recerca d'arxiu policial bastant similar. En una època també més o menys similar. Però en països diferents, en contextos molt diferents en aquells moments, Alemanya era un país ja democràtic quan tot això passava. Mentre Espanya era una dictadura i la transició. Jo no parlaré molt, perquè crec que aprofitem el temps que tenim el Thomas aquí per explicar una mica el que havies començat. Jo crec que era bastant interessant. Sí, gràcies per la traducció. Tot el que hem vist aquí és realitat. Per exemple, les imatges que veiem el començament de la pantalla de la pel·lícula no ens passaven. Realment la policia estava al darrere dels miralls. Ho vam trobar al material original i després ho vam representar. I aquí la pregunta és qui és el pervertit, el que es troba al davant o al darrere del mirall. Perquè es podien trobar a qualsevol lloc i es troben allà, els lavabos. La gent ens va explicar totes aquestes històries. De fet, vam començar a Berlín en un arxiu per memòries diferents, que és com l'anomen Amen, i vam parlar amb homes que havien patit coses com aquestes i que havien estat en camps de concentració i després els van alliberar i els van posar directament al darrere del mirall. Això per a mi era horrorós. I aquesta ràbia, que vaig sentir, la volia traslladar en una pel·lícula. Una pregunta, si no, jo segueixo també. Bé, també, a part d'això que explicaves, de la construcció del personatge, que crida molt l'atenció dels dos personatges, com deies, estan basats en històries diverses, no és Hans, ni Víctor, existien com a persones, però sí com a personatges. Aquest treball de construcció dels personatges, a part de les històries, també crec que és interessant saber com heu arribat a conèixer aquesta història, o aquestes històries, com a personatges. Vam anar a l'arxiu i ens van posar en contacte amb gent amb qui vam poder parlar. Cap dels homes era viu, cap no va poder veure la pel·lícula, perquè eren grans. I, de fet, el meu país, a Austria, va dir, ho sento, vam cometre un error, i dos anys abans va ser un error. Vam anar a l'arxiu i ens van posar en contacte amb gent amb qui vam poder parlar. Cap dels homes era viu, cap no va poder veure la pel·lícula, i dos anys abans va ser alemanya qui ho va admetre, però massa tàrdia, per aquests homes, com per què ho poguéssim sentir? El fet de que veia que no era just. Però sí que vam poder parlar amb alguns d'ells, i vam barrejar dues, tres, quatre biografies, i la vam convertir en una d'aquesta injustícia tan flagrant. I m'heu recopilat testimonis, testimonis, vius, i llavors veu crear aquesta història, per dir també del que veu tots els xis. Sí, també hem anat a bars de gays, i vam preguntar a la gent, també, per exemple, si havien estat a la presó per ser gays, i se'ns posaran a plorar. Era un secret, però molts d'aquests homes no en parlaven. Però quan els hi vam anar a preguntar, llavors van començar a parlar. A vegades tenien una parella, i la parella no ho sabia. No sabia que l'altre havia estat a la presó. I va dir, doncs sí, jo també vaig estar a la presó. Va ser molt emotiu, els dos es posant a plorar. I tot i així, sense mirar de perdre l'humor, i nosaltres vam intentar posar-lo a la pel·lícula també. Crec que és difícil costar, sí, però... Hi ha alguns moments, sí. Sí, perquè si perds l'humor, la gent ens deia que no podien sobreviure. Perquè tota la situació és de tant sarcasme, de tant perversa, de fet, que costa. Sí, i com deies, aquí és el pervertit en aquesta història, oi? No sé si hi ha preguntes, sí, aquí. Sembcent, sí. Moltes gràcies. Ja tinc una pregunta. Perquè, des de la perspectiva de la història, tinc curiositat de quina manera heu combinat les fons històriques als testimonis orals amb el relat de la pel·lícula, amb l'argument de la pel·lícula. Hi ha límits entre els dos, o no, es pot crear un nou relat, intentar captar aquestes experiències i transmetre-les a través d'una altra manera, crec que es pot combinar. De fet, ningú no sap com se sent excepte aquells que ho han patit, que ho han viscut. Hem intentat crear un ambient, una atmosfera que mirés de reproduir com podria ser. Totes les històries, per exemple, que hem posat, com els forats que fan el llibre, o les trobades a la nit, totes aquestes històries són certes, però és una pel·lícula de ficció. No sabem si realment tenia aquest aspecte, si era així, si... I mires d'estudiar-ho molt, d'investigar-ho molt, i després sí que ens va agradar molt que molta gent que havia viscut coses així ens van dir molt bé. No era justament la situació com l'heu retratat, però la sensació sí que era la mateixa. Per nosaltres era més important traslladar aquesta sensació d'un cert període de temps, d'una certa època. Crec que és necessari no només explicar les històries, sinó explicar-les de manera que algú les escolta. I a vegades és difícil, a vegades costa. Però per una pel·lícula ho vam mirar de fer així. Jo tinc una altra pregunta, perquè amb l'ús d'aquest material històric per fer una pel·lícula, jo tinc de fer dues preguntes. En primer lloc, suposo que heu portat la pel·lícula a diferents ciutats, a diferents festivals i quina ha estat la reacció? M'imagino que hi haurà qui s'ha trobat amb situacions semblants, amb les que surt en la pel·lícula, i m'agradaria saber com han reaccionat. I també, si heu rebut alguna mena, un cert rebutx, perquè crec que altres documentals, altres pel·lícules que podrien ser semblants, la gent que ha participat en aquestes situacions ha criticat que sí, que ho representa des de la perspectiva actual. A mi m'agradaria saber si heu rebut crítiques en aquest sentit. Vam rebre molt bones reaccions. De fet, vam ser molts festivals de pel·lícules queer. I al principi teníem una certa por, perquè era una història de fa 25 anys, no és fàcil de fer. Vam tenir mala resposta d'alguns països que no volien mostrar-ho. A Turquia, per exemple, no volien projectar la pel·lícula i molts altres països tampoc no volien tocar les qüestions de l'homosexualitat. La història és que, per exemple, tietes de la meva família o gent que mai no havia pensat en l'homosexualitat, molts van venir després de la pel·lícula i em van dir, m'ha emocionat, he vist que realment els homes es poden estimar entre sí, realment, que és amor, i per molts, va ser l'inici d'una conversa. En aquest sentit sí que vam rebre bones opinions i també hi ha països on no es vol transmetre a explicar aquestes històries. Nosaltres, de fet, ara fa un any, ni tan sols un any, el meu propi país va ser quan van dir, ara em comés un error. Fins i tot hi ha països occidentals que els costa encara amb aquestes injustícies del passat. No hi ha més preguntes. Tu vols fer un comentari, Oriol? Una última pregunta. Gràcies, Thomas. Em sembla que una mica ja ens n'has parlat del procés de creació de la pel·lícula, però tinc curiositat sobre la presó. Està oberta i hi ha algun monument com a moratiu allà? Potser si ens en pots parlar una mica més. Es tracta d'una antiga presó de la República Democràtica, que estava buida allà. I vam poder fer tot el que vam voler fer. I a Alemanya, a Ústria, no vam trobar ni un sol centre penitenciari que estés buit. I va ser molt interessant, perquè hi havia moltes històries, hi havia moltes sensacions, i l'equip estava tot tancat, llavors amb la Covid no vam poder anar a casa, i no sabíem si podíem acabar la pel·lícula, perquè volien endarrocar tot l'edifici. Ara, de fet, és una residència per a estudiants, i van reconstruir-la per a estudiants. I de fet, va ser un edifici històric que vam tenir la sort de trobar. Però a nosaltres va ser més fàcil rodar-ho en una presó, perquè, si bé, ara les presons tenen un aspecte molt semblant. I gent d'Iran que estava entre el públic ens va dir, acabo de fugir d'Iran, perquè jo m'hi he passat en una presó com aquesta, amb condicions com aquestes, molt de temps, per ser guai. Per tant, m'encanta ser aquí. És a dir, que no s'ha acabat. De fet, en un de cada tres països arreu del món, l'homosexualitat encara ara es castiga. I sembla que és una cosa que hem deixat enrere, però la veritat és que no és gent segura i és una qüestió amb la que hi hem de treballar, amb aquesta llibertat, dia a dia per no perdre-la. Molt bé, moltes gràcies, Tomàs, per la teva presència, per aquest debat. Gràcies per la pel·lícula. Està disponible filmant aquí a Espanya fa pocs dies, fa poques setmanes. S'estan fent alguns passes a cine, si us ha agradat, podeu recomanar-la. I ara donarem pas. Thank you.