 Bon dia. Benvinguts a uns i a sòl companys de la Universitat del Tribunal de la Universitat, però els que sou de fora de la Universitat, encara que això és un líquid de perdonça, perquè tothom és de dins de la Universitat, benvinguts a un segon procfabre per inaugurar aquestes jornades de reflexió sobre els reptes institucionals per les administracions públiques catalanes, així, a cop calent, sembla que és un tema bastant interessant i necessari en aquests moments. El que faig primer de tots, si segueixo guió del paper, crec que és seguir la paraula al productor Miquel Sobrador, que és el regal de les agències polítiques i socials de la Universitat davant. Moltes gràcies, actor. En un primer lloc, no t'agràs, també, per haver vingut a acompanyar-nos a la negociació d'aquestes jornades i, benvingudes, benvinguts a les polítiques i socials de la Compeu Fàbreg, justament en aquesta de les penes de jornades, que organitzen un seguit d'associacions, com és l'associació de la digestió pública, l'associació de serveis de CAC, l'associació d'archives gestors documents de Catalunya i gestors documentals i el col·lectiu Mespons i Anglesei, que, juntament, amb les agències polítiques i socials de la Compeu Fàbreg i també l'escola de missatges públics de Catalunya, van optar per complicar-los la vida, per complicar-los la gent, per generar espais de debat per reflexió que creiem importants, el tant dels reptes institucionals que estan afrontant les agències polítiques catalanes. Que hi hagi un carinyo important, generar aquests espais de reflexió, intercanvi d'experiències, també de posar plan sobre negre, algunes coses que estan passant i també aquí podem fer-ne, sempre amb alguna constructiva, idea fonamental, era generar aquestes... Són dues jornades, de fet, que és el primer d'aquí, en mitjana, que la Compeu Fàbreg, el segona, que està previst que ha sigut el grup i justament el divendres que ve, a la següent l'escola de les institucions de Catalunya, l'idea fonamental és generar no tan sols diagnòsics, sinó també propostes, propostes que permetin, a la bona manera, aportar informació del que sempre podeu contribuir a l'intensitat civil, no ho sé, de urbanitzacions, que intenten ser actives, que intenten mobilitzar-se, intenten fer propostes constructives, per reclusar també des de fora dels administracions, de fora dintre, perquè posarem part també de l'inministració, per les posicions, a intentar portar, com deia, iniciatives de transformació. No vull llargar, però sí que faré només una punt de la jornada d'avui, el que faríem en aquestes jornades començar una intervenció de Socar la Pàrbida, després hi ha dues toles previstes, dues toles de debat, unes sobre el recte, per... més delicada, en el material de planta territorial de Catalunya, i en el que deixarem que tinguis el estructur més adequat per afrontar el recte sector, i una segona que enviar sobre els materials de funció pública de Catalunya, o de les temes importants, sobre els que hem de fer, que s'ha de reflexionar. Sense més, benvingudes a l'input, moltes gràcies. Moltes gràcies. Jo, d'acà, he de presentar, en breu moment, la continuació d'una persona que allà, en la història d'aquesta universitat, que és encara a Puigdemont, que va ser la vida d'una persona, i el truca d'un tros gran, i no ho ha comès i ha estat, des del convenciment, pràcticament, una persona decisiva de dir que el dissent de la universitat i amb les olíquines de treball de la universitat i amb la bona organizació de la universitat, una de les coses que té més efecte que d'anim a semblar més gratificant des del punt de vista de quina cara et miren els teus interlocutors pel món, tu expliques els projectes del cas d'aquesta universitat, és que enlloc que tu intentes que utilitzar, que t'utifiques sobre la teva universitat, tingui una excursió pròpia d'aquesta universitat. Per exemple, en aquests moments estem mirant d'implicant-nos en una mena de línia general de les universitats, en una mena de línia prioritària, de debat, per estar plantada en les universitats i en l'esquena de tàquils olíquines. És una cosa del màquic, el universitat, però és una cosa que ve de com s'organitza una universitat i com s'ajunta d'una manera transversal diversos acadèmics de la universitat. Doncs bé, quan expliques això, i dius que sóc fase Barcelona i que aquesta universitat està disposada a pensar-se ella mateixa en funció de la seva penjada ecològica, per exemple, o mires com els plans que té la universitat poden afectar l'urbanisme i poden fer de la ciutat de la zona una ciutat interessant, per dir-ho així, una mica més de densitat cap a la banda del coneixement i les ciències i no tant només densitat cap a la banda, diguem dels congressos i el turisme, això fa un efecte molt diferent que quan tu parles simplement, només de la recerca, de la recerca, sobre el tema, diguem-ho, sobre el significat d'aquest concepte que ho han d'entrar a l'universitat. Doncs bé, tinc l'impression que aquí tenim una nena d'exemple d'aquest model d'olucra a pensar sobre com han funcionar l'administració, però també treballar a dins de la universitat, de la governació concreta de la universitat i en documents el model autocritació rosa que ho fa de possible formular, concursar, dirigir i implementar aquesta universitat per provocar-nos el millor i això fa molta petxó i la resta de distància podran representar en aquesta manera. Però, cap a les escritades de xeixa política i de l'administració d'olucracitat va ser director de l'escola d'administració pública de Catalunya com suposo que tots vosaltres deveu saber que ara en aquests moments s'ha expulsat per l'estratègia de l'ocupetra, s'ho vol dir que és un membre de l'equip de govern de l'olucracitat com una feina, una mica popular, que és un desafiament que és tractar d'igualar les qualitats dels diversos àmbits en què és desenvolupar la manca d'opetre, perquè ho tenen la universitat i el confable en el sentit de l'exacte públic i el confable, sinó el conjunt de centres escritits i altres centres de recerca, per exemple, i el sentit que hi ha al voltant de la universitat i que s'hagués sent de l'organització d'estats, que són totalment volgats a la universitat. Aquesta és una feina que hem de dur a terme amb molta moltíssima intenció perquè en aquests moments, diguem que és una mena d'abosta per mai tant l'op o dels aixellins que ho dius d'una manera prou neta, és a dir, ho tenim una universitat petit, molt dents i molta qualitat, ho tenim una universitat mitjana que té unes dimensions que no el aconseguirien considerar fins i tot el tot una universitat gràfica. De manera prèvia s'ocupa, s'ocupa de tot el que no es pot fer, i vull dir molt particularment aquí, ja que sobre aquí la seva visió porta el títol repte sacordable al fortiment de les institucions públics, el que gràcies per totes les altres coses i que t'ho convidaran avui aquí. Bon dia. Moltes gràcies a tots els que han organitzat aquest acte, associacions, institucions, moltes gràcies a la meva rector. Es nota que fa temps que treballem junts i que és un bon amic. Després podem agafar les seves paraules un 10% i això és la realitat. Fixeu-vos que tinc poc temps i, llavors, aquí tenim 4 hectàlegs de rodones de 4 temes molt interessants, organització territorial, organització dels empets públics, direcció pública i professional, i anística digital. Que ara hi podríem posar aquí una pancarta que posés. Benvinguts al dia de la marrota. És el de sempre. Portem 25 anys parlant exactament d'aquests mateixos temes. Alguns han de dir que aquest acte emindrà molta gent, perquè fa molt de temps que no es munta una aquella arra d'aquestes dimensions en tantes entitats. Però també hi ha l'impòtesi de que potser ja tothom està cansat d'una mica de primit i tornar a sentir parlant de les mateixes coses que hem estat incapaces, tots plegats, de resoldre en 20 anys, doncs va que al final, als empets públics, doncs que ara tenim 3 i ja no es motivin. El que és un efecte de l'assistència que tenim aquí és un al·lentiguent d'alarma, que això demostra que tenim una gent de pendent que fa una mica de dolor, perquè ja són temes que portem massa temps debatint amb una certa solució i que la capacitat dels nostres polítics amb les institucions no mostra la fortalesa per fer aquest canvi important. Bé, jo faré un repàs d'aquests temes en qüestions que jo crec que són relativament novedoses. I en tema d'organització territorial, ja no té cap sentit entre un altre cop en el debat si hi ha masses municipis, si hi ha agregat municipis, tot això ja ha quedat on dic amor. Jo en el seu moment era d'aquella perspectiva de municipi modernitzador, campiàrenes d'eficiència i eficàcia amb gestió, però usava que creguessin municipis. Però el que he fet, en els últims anys em sembla exercici de perspectiva i de no tot que cada cop la participació o l'encoderament dels ciutadans és molt més important, en llavors el model actual, els de la Diputació de Barcelona, que és clau, sostifiquen, perquè diuen d'això, diuen que és un model comunitari on la gent se s'ha identificat, amb la seva barroquia, etcètera. Bueno, aquest tema comunitari, si utilitzem de forma profunda, és molt interessant, perquè resulta que ara no, perquè a les darreres eleccions hi ha una mica de morbo, però en els últims anys, cada cop hi havia més desafecció i baixava la participació que en les estudis electorals demostren que ja va la participació de totes les eleccions en els municipis petits, perquè hi ha aconseguit una joia, això comunitari té una deducció, perquè hi ha una publicitat entre aquests ciutadans dels petits pobles amb les institucions seves i del país. I aquesta és una joia preservable, com que sabem que el tema de la participació política ha arribat aquí per quedar-se, resulta que la participació política té un problema d'escala. Fem-ne referent d'uns noms, sisplau, de poble no s'ho li ha de preguntar, no hi ha res perquè s'equivoca. Jo sóc anti-democràtica, fixeu-us en el brexit, fixeu-us en referent d'un de colòmpia, fixeu-us en que davant preguntes duals la gent no contesta la pregunta i el que contesta és perquè està activat amb el govern i perquè li ha fet no seguir la tasa de la vagina, etcètera, etcètera. Però en canvi, la participació, això ja havia limitat els grecs, funciona molt bé, si només participa el 10% de la població es podran debatir de les claus, això no deien. I a més a mi, si som 5.000, més de 5.000, això ja no funciona. S'ho deien els grecs, que volen repudir la seva agra. Ara ja podem fer-ho, perquè el 90% seran lloguots i el 10% que seran els ciutadans es poden dedicar a la deliberació. Però societats molt grans i heterogèries no es poden confrontar a problemes complexos. Però en canvi, si petites comunitats homogèries es poden confrontar problemes complexes i la participació ha arribat aquí per quedar-se, però a una petita escala, per a tan esconeus, si haguessin funcionat i arregat municipis, de cara al futur els hauríem hagut de tornar a fer. Perquè són molt bons de cara al futur amb aquesta lògica global local. Quan ens fiquem la lògica global local, a nivell molt petit, de barri, de petit municipi, ja hem de veure, hem de veure institucions, i que també ja ho tenim. No toquem aquest mapa. Ara, la gran repte que tenim en aquest país és apostar per menors talla metropolitana. Recordeu que ara, en la globalització, la gran lluita de la gran competència mundial és entre grans àrees metropolitanes. I aquí tenim una norma sobre. Tenim una de les àrees metropolitanes més grans del poble. El problema polític que ja hi ha una altra forma d'interpretar que és un problema entre lluites entre les àrees metropolitanes que volem dominar-se una altra. Fixa'ns que hi ha dos tipus d'estats. Ara els estats tot ho venen a les seves àrees metropolitanes. Tenim un sistema policèntric i sistemes unicèntrics. Per exemple, a París. França tot ho ha apostat a París. I París és la gran competentora de França. I ara és que els francesos són molts acobins. No, era en Bretanya que no és acobina. Ho ha apostat tot el poder de l'onze. Però d'espanyol, hi ha sistemes policèntrics, Alemanya, que hi ha diferents, i també hi ha un sistema policèntric. Aquí tenim Espanya, de forma natural, un sistema policèntric, però a alguns volen que continuïs sigui unicèntric. Bueno, és una situació política que no hi entra. Però el que sé és que tenim una gran oportunitat, tenim una marca molt potent que és Barcelona, i tenim una gran àrea metropolitana molt ben ubicada geogràficament. Hi ha un sistema de govern metropolità perquè el ciutadà n'hi ha bastant tant. Totes les solucions de mobilitat ambivenda les grans polítiques públiques depenen d'una concepció metropolitana, no, no, d'una concepció principal. I a la gran lluita del món és que hi ha comés a haver governs molt solvents i metropolitans que saben governar i saben aconseguir ser haps de coneixement per poder evitar nivell global. Ja seria una broma que resulta que aquí, al final, no ens dutessin d'un bon govern metropolità, que per mi metropolità és el que té a l'àrea metropolitana de prop de 5 milions d'habitats, però per mi Catalunya és la lluita metropolitana. Perquè ja ho sé, hi ha un continu urbà entre Corbau i les cases del Canà amb una espina que va fins a Lleida i la resta són cases rurales i palts industrials. Tenint la sort del país és una gran àrea metropolitana en termes mundiales. Això hem de saber aconseguir, també, aconseguir ser una enllunia que a Madrid es fessin amb una governsa metropolitana que anés als dies molt més fàcil, perquè hi ha una gran acimetria i, en canvi, n'hi estem barallari si no són capaços de fer un govern metropolità. I per això vol dir que es poden fer algunes opcions imaginatives i que són molt més productives, perquè hi haurà problemes que la cimetria ningú es vol associar a Barcelona perquè la persona s'ho vingui a tot. Doncs potser hem de dinamitar a Barcelona i que persones no siguin persones sinó si no siguin els dels distrits. I ja hi ha governs municipals que no seran de l'agentament, seran de l'àrea metropolitana del país. Jo crec que aquesta reforció és clau de cara la competència mundial del país i de lo que és aquesta clara de metropolitana, que és Barcelona. No m'agrada perquè jo sóc de Girona, però a Catalunya ja no existeix. Aquesta és Barcelona, que és la marca global. Crec que hem de reforçar cap aquí i ficar tots els esforços. Se'n fa molt difícil que els partits polítics i els polítics que han sigut capaços de saltar uns topalls molt petits saltin aquest que és mombra. Però d'aquí de temps la competència, la posició d'aquest país en els propers 50 anys, si això ho fem malament, perdem moltes oportunitats. Segona element, l'organització de la funció pública. Això ja tenim un llibre molt greu, amb una posició molt pràtica. Crec que ja no es poden fer reformes incrementals. Crec que l'event va ser la última intent de fer una reforma incremental i no ha sortit res gent recida. Jo sóc molt radical i sóc el que penso que hem de dinamitar el nostre model i començaré de ser amb un model perquè estic molt preocupat perquè ara és una gran oportunitat. El relleu generacional és una enorme oportunitat. Ens dediquem a fer conferències a contraferir aquest coneixement. Jo també hi he participat, però jo m'agafo una opció de com que fa això com una oportunitat de interrupció cognitiva perquè els quentris nous tinguin una concepció totalment diferent i ens permetin tenir una administració totalment moderna, digitalitzada, etc. I això és molt important que abans de quentris pensin que el ple de 3% dels empleats públics ajudaran a nostres profes 10 anys, aproximadament. I ajudin molts de qualitats. Tocupen llocs de comandament. Espanya està previst que hi hagi un milió d'empreses pobres que ajudin els propers. Aquest milió que hem de recusar, doncs jo podria recusar en gent amb valors pobres, com tenen la joventut, en gent totalment digitalitzada. Estem parlant dels que han nascut just abans i justes que és del 2000, aquests són els que entraran. I, evidentment, per exemple, hi ha que el nostre sistema de selecció són molt poc efectius. I fa que els aixeguits es cartin totalment a l'administració pública. I això que els encarga la feina que fa l'administració pública i els valors que emprenen l'administració pública, però es carta perquè és costat d'exposar-te a pagar un peatge d'estar dos anys a la temps complert memoritzant temes. I els que tot així optin per treball de l'administració pública si continuen amb aquesta configuració se les faran vellets entre 6 mesos i 2 anys. Perquè agafaran totes les captures institucionals antiquades i llavors tindran gelos que el nostre peix 50 anys perquè treballaran aquí fins als 2060 i pico seran vells. I no en renovaran l'administració pública. Ara és el gran moment de fer una transformació radical. On dirà ets i a vos? Jo n'hi veim pràctic com ho faria. En el cas que el gran problema són vosaltres mateixos. Són lògica corporativa, ho capturem tot i són els sindicats. Jo em veig que sí, basta, que Catalunya no en sigui perquè tenim autonomia per fer un model propi un model modern, un model bona a sistemes de selecció, per competències amb els funcionals a l'abamació, tot això ja el tenim estudiant pels tècnics fins i tot amb els pols acadèmics i llavors el que faria seria cridar als actors socials i faria una mica com d'abadir. I el veiem sindicats. Vosaltres què voleu? Voleu que continuï això com està, no? Perquè és clar que no hi harem a canviar l'hora que és el meitat de la partida o el meitat de la partida és que la partida dura 40 anys de la administració. Llavors voleu els meus cosí i tots els no sé què, totes aquestes cosetes. De què sí? De ser el concedidor. Jo ho veig perquè l'abadir no parla en castellà. Bé... Ho veig on veig i parla en castellà. Llavors, segon desig que tenim 100.000 d'Espanya interins dels quals molts són joves imprescindibles de les nostres institucions i injustament han tingut posicions. I els hem de marxar en els interins en moltes cases si tenim un problema. Cert que també tenim interins que porten més de 15 interins que es podien presentar en posicions que ja tenen totes les màfales pràctiques dels pitjors buròcretes en molt sentit. Però que és clar. Bé, he comparat els sindicats i tots els aclantirien de ser el concedidor. Aclantirien tots. I amb les trampes, això és l'única cosa que s'ha de fer bé. Ara bé, a canvi de aquests dos desigjos en concedió el tercer que és meu. Una nova llei, totalment radical, una nova contraesforma i tot que s'aplica només els carnivarans nous. Perquè penseu en un sistema retribut a tothom diferent, un sistema de carrega tot diferent. Perquè curiosament, en alguns casos, són condicions molt més durs en la vida de treball. Molt més durs per a una escala, molt més beneficials per a una altra. Però la gent jove li veurà més aquest model que no el faci el model que tenim nosaltres perquè no la tenen, perquè té una altra concessió del món. Tercer tema, direcció pública professional, això sí que és el comú del dia de la marmota. És trist, però si hi ha un èxit de tots vosaltres, associació, etcètera, és que heu aconseguit implantar aquest discurs i fer una enorme presó als partits polítics. Perquè els partits polítics tots tenen el seu problema electoral a la direcció pública professional. I tots els partits polítics que a mi no ho volen fer perquè deuen carregar la seva discursionitat i capacitat de fer els detalls institucionals. Són el col·lo de la impostura de tenir una llei feta, tenir el calaix i esperar quan veuen que està condensable el Parlament per tramitar-la. És que el Parlament va molt lent, no per tramitar-lo un any per fer una llei, ja ho sabeu. Si president més sortirà, però cuidar-ho, eh? Ara mateix fer DECA que és l'associació dels grans possos de l'Estat ja té un escorrat que està apreciant molt seriosament sobre el govern. Ja seria irònic que després de treballar-nos tant en nosaltres faci una setora direcció pública l'ha fet abans que nosaltres a Catalunya. I podria passar, eh? I va la nit que vam enviar el document i són tots els nostres arguments que hem construït des de Catalunya. Per cert, el president de fer DECA que sona molt antic, de bandes fuertes, diplomàtics, que hagi estat, etcètera, etcètera, doncs resulta que és un català. Un català que avima i treballa a Catalunya. Perquè està a Rabóna. Òbviament també de la missió jove de l'Estat, però és curiós, que a Renoba no funcionés si és un català. Bé, això es tracta de fer-ho allà. No passem més vergonya que no es passi com la llei de transparència que va fer la foia. Jo crec que anem a nosaltres, eh? Això hauríem de ser nosaltres els primers perquè això us ho ha marascut vosaltres, que són les acusacions que heu anat fent i, evidentment, la plata acadèmica que hem anat creant aquest tipus d'incentiva. I del que sí, ja es podrien parlar més estona, que és l'última taula, que és el tema de l'administració digital. L'administració digital ho podem anar a fer des de 3 perspectives. Hi ha les famoses quic, que això era abans, que dèiem les noves tecnologies, que ja no són noves, evidentment. Després hi ha la 2.0, són les xarxes, les xarxes d'abans a la 4.0, que és l'intelligència artificial i la robòtica. Aquesta és la cara m'interessa més, perquè acabo d'escriure llibre, sortirà publicat d'aquí dos mesos, quatre mesos de temps, a la cua de l'editorial, que es titula intel·ligència artificial i robòtica a l'administració pública. Robots i humans compartint el servei públic. I hem de començar a pensar-ho de forma proactiva, perquè si fem de forma reactiva, tot. Però mirem una mica el passat. L'estic, l'inplantació de l'estic a l'administració pública, que portem 25 anys en comptes, no ha sigut una història d'èxit. Ha sigut una història de parcials. Hem tingut un èxit enorme, en millorar el frenòfis, els sistemes d'interacció, el secretari. Això ha sigut un èxit espectacular. Ara bé, el back-office, no m'ha entrat gens, i és que una per quantitat ens passa tot el tsunami de la tecnologia i fins i tot el 2.0, com passa aquest tsunami, una organització privada, que és un seu privada, és totalment diferent. En canvi, ha passat per sobre l'administració pública i ens ha canviat l'interacció amb els cintadans. Però a ningú hi hem tret, treballem exactament igual que abans. Hem sigut totalment impermeables i ens hem castigat una quantitat de diners senzillament escandalosa, monstruosa, que en absolut justifica el cintadans eficient amb aquests pobres resultats. Jo voldria explicar una petita experiència, temes que fan pensar, però fa poc més justava Argentina i entocava fer una visita protocolària amb el Ministeri d'Inomistès de Modalització de l'Administració Pública. Com que hi hauria visitat un altre any, no m'agrada gens, perquè té una visió més tecnològica de la ventilació. Gens conceptuals, gens de recursos humans, una cosa molt tècnica. I aquest cop tenia la gent de no sé per què, però havia de fer una visita que per mi era protocolària i gens atractiva, al vice-ministre que s'encarregava de la tecnologia. A més allà té una cultura que són els empresaris, que s'han fet els ângus amb el govern macri, i llavors van ensenyar com realment es treballa bé. L'adó, no era gens positiu, que jo anava allà per cortesia, però molt desanimat, va ser que ha sigut el mód de l'avió mental, llavors dormia, i tot m'ha ensenyat un tio que físicament ja no feia bé, no feia bé res, però comença a dir coses molt interessants. I a mi nosaltres com volíem, volíem fer l'administració sense papers, volíem digitalitzar l'administració, i llavors què volíem fer? Per anar a veure països que tenien una certa connexió, i que són els contés mundials, i en concret per anar a votar a l'octital i sobretot per anar a Catalunya. I va començar a parlar-me amb persones que havia conversat, i jo l'has coneixer i que aquest home, que és veritat que ha fet això, i em vaig quedar impressionant, em vaig quedar impressionant de la quantitat d'un tal de diners que posàveu a Catalunya, i dels resultats per tant de llocs que m'hi heu aconseguit, per això. I diu, això a nosaltres no podem fer, no podem fer perquè nosaltres no tenim ni el 10% de aquests diners que hi fiquem vosaltres, són prou, són pobres, que davant són rits, i a més a més és que han concedit molt pobles resultats, i arriba la conclusió, s'han fet un embolic, perquè resulta que volen digititzar l'administració pública, però abans, perquè això ho diguem tots, no digititzarem el desastre, abans el que farem serà l'enrenyaria de processos. I allà us vau equivocar d'estar a tots. Perquè fer enrenyaria de processos implica que comencen a participar totes les consultores i hi ha la resistència dels funcionaris. I entre els dos entren en un bucle on per cert cap de les dues parts té cap interès en què això millori, perquè els consultors comessen re de la cosa més pobra i els altres se la assisteixen, amb el qual potser no pot ser que va prendre, va ser a Argentina, no farem re-enrenyaria de processos. Digititzarem el desastre, del qual ho ha fet. En quatre anys de govern, existeixia l'administració sense papers. No hi ha ni un só paper. Es gafen el procediment i mano militar el digitalitzen, i tothom en diuen els funcionaris. És digital? No, no. Esperem-hi en formelets, ho han de fer digital. Hem aconseguit això, una gran cosa, però, fent el processos digitals, van por 20% més ràpids. Només amb això, sense fer cap millori. I després, a posteriori, això és molt interessant, a posteriori, un cop, s'han digitalitzat sense cap lògica, a posteriori, hi ha un equip molt potent de juristes, que els racionalitzen. Juristes, que són els que més s'hi oposen. I ho provarem i no en farem mai. I al final van a parlar amb els empresaris i amb els ciutadans, que es diuen que us agrada això de la digitalització, i diuen, perquè ara som molt més ràpids, i diuen no, ens és igual que sigui molt més ràpids. Estem encartats perquè ara hi ha seguretat jurídica, perquè en Argentina hi ha un programa de producció amb les funcions de les poinfes, que serien les mordides, i ara fixeu-us en com tot està digitalitzat, tot és traçable, i no es pot tocar res. A les funcions d'allà, que és un problema que tenim nosaltres, no poden fer cap abús de poder, perquè, per tant, no mandaven ben redactats com tu voldries, perquè tot queda totalment digitalitzat i tot queda totalment digitalitzat. Fixeu-vos. Per tant, que es va espantar ells mateixos, totalment i chaos, amb una oficina que ho vaig veure, que hi havia, potser, 40 persones, molts joves que no tenien ni 25 anys, que l'únic que els hi feien, eren digitalitzats procediments. Han concedit un canvi enorme per al seu país, enorme. Per ser alguna cosa deu ser bé, perquè les consultores ho diguin al poder argentí. Hi ha els botelismes multilaterals, FMI, I, Bad Mundial, etcètera, de la caos, ho diguin al poder d'Argentina. I a mi em feia tot això, perquè m'ho faria al programa gratis, que tot el programa que hem fet, gratis, i ho donem a qualsevol govern. Perquè pensem que una cosa que hem fet per saber públic, l'endemà, ferien altres països, de forma totalment gratilitat. Bueno, només era per fer la reflexió que alguna cosa he fet malament i potser es tenia molt bé que ens ho pensessin, de cara al nou recte que ens ve, del recte de la revolució 4.0, de la revolució de l'endemà, de la llibertat judicial i de la robòtica. Perquè jo crec que ja no té sentit intentar lamentar-se dels anècdotes trens que hem perdut. I el que hem de mirar és d'agafar el telècord que ve tren, perquè si parlem aquest, llavors sí que crec que ens ajudem la nostra supervivencia, que sobretot si no vol dir que desaparegem, o si vol dir que podem perdre renevància dins dels sistemes complexes de governança que han arribat aquí per quedar-se. I fixeu-vos que a mi el metà problema que estic trencant a tot arreu és que sempre escriu si parlo del mateix és el gran problema. El gran problema que jo crec que és el metà problema de tot és que tenim una confusió conceptual a models de gestió. Perquè aquí ho paurem amb el model geogrocràtic però també ho paurem amb el model gerencial. Tots tenim el nostre imaginari conceptual, dos models que són molt diferents. I en pels dos models ens fem un embolic. Perquè això és complicat. I al final que fa, que fem burocratitzem la gestió moltes vegades i moltes altres vegades gerencialitzem la burocràcia. Amb el qual ens anem a carregar la burocràcia. És imprescindible que l'administració pública tingui una part burocràtica per termes de quita no cobertratitzem. Amb el qual per això donem dins la taurídica perquè flexibilitzem la burocràcia perquè ho confonem tot i en canvi no són tan eficients que s'ha de saber perquè agafem lògiques burocràtiques. Evidentment aquí, de forma corporativa i de forma personal agafem el model que més ens interessa però els nostres interessos no per l'institucional. No és el cas, potser que hi ha un 10% d'estats públics que són una mica consciosos i aprofiten aquesta confusió conceptual per viure amb un major confort laboral això s'ha de dir i cuidado que això encara és més complicat perquè tenim dos models que fixeu-se que els dos models ho intenten superar el clientelisme. El clientelisme no penseu que sigui una cosa al segle XIX el clientelisme és una forma d'oficiar-me i el dir que la majoria del món és dins d'enxarxes d'amics i familiars entre els que estaven en relació de la sincrositat. Les societats són totes clientelades. És així. El que passa és que sabem que les institucions clientelats no funcionen i la lluita contra el clientelisme no és una lluita al segle XIX és una lluita infinita perquè és la nostra tendència natural i el model gerencial també és meritocràtic i vol tenir amagat el clientelisme i són com dos capes tactòniques que intenten mantenir control el magma clientelàrtia a sota. Si tenim una i una altra això tenim encara molt més trebat. El problema és que són dos plaques tactòniques que competeixen entre ets per dominar-se. Es van barallar. I quan hi ha dos plaques tactòniques que passen mig flúes al magma clientelàrtia. I en aquest país per la confusió de modeles ha renascut el clientelisme. Jo moltes vegades dic que és clientelisme sense culpables. No és que ho facin molt adit perquè hi ha hagut el familiar. No moltes vegades és senzillament perquè fem sistemes de recortament via generalitzial quan entés malament i recontem com una empresa i llavors som meritocràtics que tenim el meu procés actual. El procés de recortament d'intel·ligència artificial de la robòtica com una gran oportunitat per aclarir que ho som en l'administració. Aquest model que em vull dir com un model burro empresarial una part de treballar burrocràticament i una altra part de treballar com si fos samar amb una empresa però amb molts cubres. Per què dic això? Doncs perquè igual que tots ara estem expectants com serà aquesta experiència com conviurem els altres cotxes amb els dinarans. Què farem? Vull dir que a punt d'oig, es ficaran nerviosos. El camí estaria dintre de gent llibre o al diari amb cotxes, però això no és molt important. L'important és que introducció dels cotxes autònoms canviï totalment la concepció de la cinta, dels transports, de la mobilitat, la transformació pot ser totalment radical on per cert ja no tenen la diferència en cotxes. Quants cotxes estan augmentant per a cotxes amb un parc sense fer res? Travedrem per servei? Això reformarà? Una formada de cap una indústria, un sistema de ciutat, un sistema de transport? Anem a anar més allà. Jo crec que podem refletar la botica d'intel·ligència artificial per ficar ordre conceptual als nostres models d'administració alternatius. Per exemple, el model burrocràtic encaixa perfectament en una administració robotitzada. que és el que el veu bé ver, que és algun somni dividinós que és molt sòlida a poble mar. El seu somni dividinós seria un model burocràtic que l'executen provots, perquè està pensat així, que és model mecànic. Justament el model de ver li falla perquè ho porten persones i gruts, que s'equivoquen perquè són nomans i no són infel·lícules i a més a més perquè utilitzin el com instrument de poder. La burocràcia, que és una pania important de l'administració pública, pot ser el 100% robotitzada i de funcionament totalment perfecte amb unes garanties jurídiques superestrictes. Estreguem de sobre una enorme problema. Tindrem una necessitat de veritat i que funcionarà bé per primera vegada des que veu bé ver ho va teoritzar. En el fons veu bé ver era un anticipat que ja pensava que els objectes erien robots. El model geogatrial amb la robòtica ens pot ajudar moltíssim perquè evidentment el robot farà les tasques menys creatives o ens ajudaran entre intel·ligència i grotes podem dedicar almenys les competències i tasques molt més creatives de refinar-me amb la roba de les polítiques públiques, d'empatitzar amb els ciutadans i sobretot ens assalirà perquè mentre estem en aquests dos models, al final cap dels dos models és el que realment treballem, treballem en un tercer model que es diu el model de governança perquè tots són agents principals, tots són xerxes però en canvi el model geogatrític i gerencial sense mai de la governança però mai hi ha diverses institucions que estiguin d'acord amb la governança. Estreguem de sobre el geogatrític perquè estarà tot el menjar automatitzat. Podrem ignorar el gerencial i podrem dedicar la major part dels nostres esforços en intel·ligència artificial a l'arma, a l'arma, a l'administració pública sempre d'un rol reactiu. Hi ha l'imagino que farà l'administració pública. Els llocs de treball hi han desaparegir i tindrem uns indicats aquí en castillats i diuen a l'administració pública que no enten al rebot. L'últim parell dels humans. Tots els cotxes seran automàtics menys autobuseros que corren i ens faran vaga cada cop que ve de les festes de la Mercè o no perquè hi hagi conegir la seva part d'un pastís. Tot això, automatitzat, quan no... Hem de ser els primers que automatitzem, no els primers. Hem de ser els individuals perquè, si no, se'ns encorderà el sector privat. Perquè el sector privat avançarà molt, serà la que farà la decosa del sistema i l'administració pública que, de forma reactiva i multar, pensats estrictament al sector privat, que, per exemple, la de la gran preocupació ara, estic una mica malalt. Són els algoritmes. En tenen molt preocupat, també, els algoritmes. Tot ho decideixen anar a algoritmes i, en el futur, tot ho decidiran algoritmes. I els algoritmes estan pensats en una lògica totalment privada, amb una lògica molt egoísta, amb una lògica que estem veient als més bàsics, ja no dic valors públics, algoritmes que acaben amb lògiques racistes, que acaben amb lògiques discriminatòries, que acaben amb lògiques de discriminació, discriminació per gener. Perquè, esclar, l'indultor intelectual és el que dissenya l'algoritme i sota el que alimenta l'algoritme amb les dades. I els dic que hi ha dos tipus de dades, unes que són, senzillament, neutres, negat discussió, però, en general, n'hi han d'ensenyar i, com ho fan els altres dades, doncs li donen tota l'informació que hi ha a Google, i li dirien, mira els vídeos, mira fotos, i al final s'ha de distingir un gran concurs. Però, com ho fas per distingir? Entre personals sanitari, entre mitges metgeses, enfermes, enfermeres, s'alimenta de Google i el ferà el robot. El metge és un home i l'enfermer és una dona, i així es comença a tractar-ho. A l'administració pública, no pot ser com l'alandresa privada, ha de tenir un tipus de refinançament i de visió molt diferent. Però potser tot això ho hem de regular, perquè, esclar, ens concedeixen a la hipoteca amb algoritmes, això genera una norma d'espreocupció. I allà s'està tirant sentències on diu, vostè, m'hi pliquem la provocativa, perquè ens ho diu l'algoritme. Recurs i l'algoritme en base de quines dades s'està alimentant. I el tribunal, suc, sobrem, de l'estat, i una no, que té res a l'algoritme. Tenint de fixos, no sabem aquest algoritme com l'han alimentat i aquest, diguem, persona ha sigut objecte d'una discriminació. Bé, si anem fets amb tota la intel·ligència artificial, perquè aquí ho ha, la dissenya és l'empresa privada, el qual l'administració pública serà la forma d'assolir els valors públics, i acabem totalment privatitzats, d'ajuntament de vista conceptual. Hi ha molts més elements, aquí, explicar-m'ho, perquè ja s'ha acabat gairebé el temps, però molts elements que poden ser enormament interessants i fascinants, perquè això de la robota, que sembla una cosa que sigui de cinc i ficció, però ja va justificar els públics, i trobes un robot que és el que t'atén i aporta, i jo abatissino que a la gent tothom voldrà treballar en robots i voldrà treballar amb el que ser d'aquestes manes, perquè són menys d'oci. El pit, però quants són, és que tenen ja la quantitat de robots que ja estan operant i que vinguin del sector privat, tots, que es poden comprar d'alcohol, no no són això, i, evidentment, haurien de començar a planificar, les plantilles ajudant el millor d'empleades, quan vinguin un milió d'empleats, a recusar-ho, és que hi hagi malament les costes, perquè serà un milió d'empleats, que, a més a més, fixeu-se en el cas de la robòtica i a la desartificial, que per primer cop sembla que destruirà més llocs de treball, que crear-ne, nosaltres ens enganxa en el millor moment que és d'organització generacional, si nosaltres farem la transformació sense fesà. El que hem de fer és calcular, de forma més o menys, com han pogut fer, perdrem un milió de llocs de treball per la robòtica i la misda sobúlica, que aconsegueixen un milió que jubilaran, això és una gran sort. Però, quan contratem un milió, ja n'hem liat, no han de contractar 500.000, que 500.000 seran les feines noves que apareixeran, més associades a entrenament, disseny d'algoritmes, i més associades a tasques totalment creatives, i que no són imaginables actualment. I va destruir molts llocs de treball, però no sabíem que els àfecs d'Àfecal estan donant lloc feina a un milió de 200.000 empleats en tot el món. Aquesta és una feina que vi he imaginat fa dos anys, doncs ara existeix, que apareixeran aquest tipus de feines gràcies a la incondició. Però he anat de calatge, la idea és que de cada dos que desaparèguen només se'n recusarà un, perquè les tasques més un pare de llocs ens hi denunen la feina. La misda sobúlica hem de ser pensats, aquest corredor maïcarrànic que no ens fa mai, jo us faig de veritat, mireu la gent, perquè si es posen a fer-lo, t'adarà quins o vint anys hem acabat, i és que en quins o vint anys, de fet en cinc o sis anys, es pot aplicar totalment els cotxes autònoms, i si deixes que on funcionen els cotxes autònoms, als Estats Units, paticinem, que en una quanta part del cost actual del seu sistema de carreteres, doblarà la capacitat. Això és l'impacte dels cotxes autònoms i l'impacte dels cotxes autònoms. Amb una quarta part del que costa ara, doblarà la capacitat. Molt bé. Doblarà la capacitat d'aquelles autonistes que tot arreu tenen 8 carrils, la doblarà. I ja estan parlant de camions autònoms que poden recórrer tot el país de forma que faran com trens, com trens de camions autònoms que tot seguiran a la velocitat indicada per contaminaments que són 82 quilòmetres i mig, i que es donaran la capacitat del transport i amb una quarta part del cost. Per rotar el seu forador hiterrani, el que té a sentir ara és fer una ampliació d'un carrer a l'autopista, exclusivament, d'anada i tornada per camions de condició autònoma i amb això es pot sortir molt més barat, molt més eclògic i triplicant o quatreplicant la capacitat de les xarxes de ferro carrils. Aquestes coses són de debat, que només parlen de baris i ja tenen sistemes de l'ògica urbanística per veure com comprovaran els cotxes autònoms amb els cotxes no-autònoms, perquè això serà una transició complicada. Aquí jo crec que l'administració pública s'hauria de començar a plantejar perquè en tema d'infrastructures, les inversions són descomunals i són a 15 o 20 anys vista i resulta que això l'està transformant d'una forma radical. Obviament, doncs equivocarem, però que no té sentit, veiem aquestes coses una mica de senseinficiència, doncs per respectar l'edat heu deixat aquí. Moltes gràcies per la seva aplaudència. Fins el dia com ha d'aclarir una morada aquesta jornada i anuncio que hi ha dues tarves de treball. Això és una de les xarxes de l'altre. La primera és quina hauria de ser el model de planta territorial de Catalunya per donar una millor resposta a les xarxes actuals. Quins haurien de ser els models per donar una millor resposta? Moltes gràcies per la vostra assistència. Bé, ens sentem ara la primera les taules rodones previstes pel dia d'avui. No sé si després tocava la pausa esmorzar, no? No, perquè sí. No sé en seguida. Serà una entre les dues i haurà quins pocs cruzats i us surts i aquestes coses que sempre venen bé. A veure, sóc per anar al racó, sóc president del col·lectiu més ponts anglèsiu de les entitats que ha organitzat aquesta jornada i crec que és el que diuen en castellà i no l'hi fa obliga. He començat parlant fent referències al jurista que ens dona anòmica i que reivindiquem la nostra activitat. És que Francesc Maspons ja va parlar en un debat sobre el problema comarcal de Catalunya. Allò que diu el doctor Ramí o del dia de la marmota fa molts anys que dur. L'any 1931 es van fer unes conferències sobre el problema comarcal de Catalunya. A part de Maspons van intervenir Francesc Granadell, Jaume Boffilli Mates, Antonio Roli Virgil, Carles Pissonier, i els Jaugrs Paul Dila, que quan van publicar les jornades ha fet el primer mapa comarcal de Catalunya. Per cert que allà també es parlava del que ha proposat el doctor Ramí i també un dels temes que es tocaven era la relació de Barcelona amb Catalunya. No en veieu? Doncs tot aquest tema fa molts anys que dona voltes i els temps han canviat i han passat moltes coses. Les persones que van acompanyar a la taula m'han fet l'honor de venir aquesta jornada. Jo crec que tenen una virtut, tots ells, que ho hem de mesurar, que és que per una banda coneixen el tema perfectament des del vessant professional. Tots ells estan vinculats amb l'amnist de seu local de manera un altre i d'altra banda amb el vessant acadèric. Llavors, que es treballi en els dos aspectes i donen una visió molt singular del tema. I crec que això avui dia que, les tesis de tots ells, han llegit o estan envies de llegir una tesis doctoral sobre temes reocidants. Que avui dia que ara tant es parla de tesis doctorals de no veur-nos la pàgina, no sé què val la pena valorar les porres que això suposa i la satisfacció que també donen en compte. Els presentarem per ordre. El primer dels ponents penso que d'aquesta casa anava dit no necessita presentació, perquè és el doctor Josep Ramon Barbaragomis, que és professora de terminista d'IU aquí a l'universitat Pompeu Fabra. A més a més, els seus àmbits especialitzats són el dret local, l'organització territorial, el federalisme, el dret autonòmic, serveix activitats i organització per treballar l'administració. A banda de tot, m'he envenut sobretot de l'evolució de les institucions també d'aquesta universitat, el professor i els seus mestres i posgals col·leguen amb l'espai de l'Ibarca Engi. Per tant, doncs, és el més acadèmic de tots que també té el professor professional. En Xavier Furcadell també és insensia tendent, doctor d'una certa autònoma, és el coordinador general de la Diputació de Barcelona, que també és professor social de dret administratiu de l'apartament d'habitats públics d'Unió Estat, Rubé i Virgiri, tècnica d'administració general de l'administració local i a més ocupar diversos caràcters institucionals, per exemple, del Comissari de la Política Territorial d'Urbanisme a Catalunya, concertractor de l'Escola d'Administració Cúlida a Catalunya i també l'Institut Cartogràfic Geològic i l'Institut d'Estarística, mem del procés executiu de la Fundació de Carles Piscuny i també el mem del conseller de Sessó, entre d'altres, és mem del conseller de Sessó de la revista catalana de dret públic i no menys important va ser el coordinador dels actes del Comamore i el Sant Elegal Man Comunitat de Catalunya. Llavors, en Joan Tónfon Montclós és insensia tendent, amb gestió i dret local, ha sopat les qüestions socialitius a les escales de secretaria, de secretaria d'administració local, a la veritat internacional i actualment és, des de 2009, secretari General de l'Ajuntament de Tarragona i col·laborar també amb diversos cursos a l'Escola d'Administració Publicària de Catalunya. I, finalment, Isidre Llucia també és doctor Andre, per l'Unesa Autònoma, el màster oficial de recerca en cències humanes, socials i jurídiques, a l'Escola d'Administració Publicària de Catalunya. I, des de 1984, és secretari Interractor d'Administració Local. Abans d'haver d'exercir la docència amb diversos màsters, posgals, també estat professor social a la Universitat de Girota i a col·laborar també els judicacències política i ució i és autor de diverses publicàcies, d'altres, la Constitució de la Organització Autodeterminació, la funció directiva a les administracions locales de l'Escola d'Administració Europeu i es fa fins i tot una pregunta en les seves ponències, que és la cosa pública catalana per recuperar l'esperit del dret públic català i és que el seu gran intès és establir doncs aquest lligament entre aquest dret públic català, doncs els autors i la seva possibilitat d'adaptar-lo a les circumstàncies actuals. Per part meva, doncs també agraeixo la unitat de participar d'aquest abat amb dues institucions aleshores que estan molt vinculades. Una època a la meva vida que havia treballat a l'Escola d'Administració pública pels màtics i com a professor de ponteu fa bé per la tarda. O sigui que em fa una especial il·lusió participar en aquest acte. Dit això, penso que hagi de donar a la Paula el primer dels ponents, el doctor Barbarà. Moltes gràcies. Bon dia. Bon dia d'arma. No tinc el espatx d'àrea lluny. I això, en plàgoi especialment, i més rebre aquests companys i amics que hi hem compartit per cert més d'una feina preparatòria de treball anulmatius. Pensant com començar i fent-me un moment de fer la primera introducció, els llegiré petits fragments d'honor. Diu que hi ha molts factors que poden explicar l'actualitat i la significació d'aquesta qüestió s'ofereix a la planta local a casa nostra. Ens mantem, mare, ens mantem, breu mena alguns i ensenyada quatre. Diu en primer lloc una difosa voluntat de trencar amb els esquemes centralistes. En segon lloc la necessitat de reformar la profunditat de l'administració local tant per recollir les aspiracions arregades en un sentiment històric com les que requereixen els nostres dies. En tercer lloc cal fer referència a les alternatives de estructuració de l'administració autonòmica. El sistema electoral amb les variades alternatives possibles pot condicionar l'organització territorial o resultar-ne fortament condicionat. I acabo. El tema de l'organització territorial és intrínsecament polític. Totes les qüestions d'organització són, però quan s'incideix de manera tan directa i fonamental en l'estructuració de l'exercici del poder, la politicitat és encara més clara. Enric Argullol, l'organització territorial de Catalunya, 1986. Anem tots cap a casa. Què fem? El doctor Argullol, quan el conviden a participar en debats sobre l'organització territorial, excusa com poden entendre l'assistència. Per què? No m'estranya fer-me ous de la paraula. És la conseqüència Bògica, diria. És l'algumòtica del doctor Ramí. Per tant, clar, m'entendran, oi? Si ho deixeu repeteix, unes dècades. Més tard. Vol dir que tenim un problema. Jo ho tenim de la taula. D'on venien? És a dir, quan el doctor Argullol escriu això, què estava succeint? Per què escriu aquell llibre? Per cert que recomano, és altament divulgatiu i hi ha totes les claus de volta del sistema del problema local. D'on venien? Un teren, en 1986. Després que el legislador català prudentment decidís ja no ha fet res més. Després del xoc de trens que es va produir l'any 1981 amb les sentències del Tribunal Constitucional sobre la llei 6 barra 80 de transferència urgent i plena de les competències de les diputacions a la Generalitat de Catalunya. La llei que vostès em diran, home, pel títol potser ja es veia que no passava. I jo, per exemple, em diria que tenia una certa afició a anar amb la llei a la mà. Després de la sentència, les sentències, per de fet, la sentència que s'ocupa de la llei, la qual només deixen peu una desenada d'articles, el legislador català diu que esperem haver-hi l'Estat, que entén per bàsic. I per cert és la sentència en què el Tribunal Constitucional encunya la seva idea clau de la garantia institucional del que fa el contingut polític o no d'aquesta autonomia. Encara estem en aquest debat o potser hauria de dir que l'Arsalt l'ha enterrat, però jo a les classes que segueixo fent aquestes de casa segueixo dient que espero un futur millor i recuperar els treballs de Galàsco Caballero. Concepte incert d'autonomia local, garantia institucional en una línia de l'Escola de dret públic alemany. Algú li va oferir un tribunal i li va dir, a l'Escola de l'Escola de dret públic alemany, que s'ha avançat la norma escrita en un sentit molt germànic com es veu ara aquesta expressió i que té unes derivades molt clares en l'àmbit territorial. Dues de sencials, aquesta sentència de l'any 82. Una, les comarques no poden néixer plenament empoderades. Per què? Perquè no poden afectar el núcle de reserva competencial i de les provincies. Per tant, la legislatura català pot crear comarques, però sense afectar el núcle essencial de les dues institucions que fan de sànuig, de pa, per l'el·lusió del sànuig. I la segona gran conseqüència és que la provincia es manté com a entitat local, no només com a les famoses tres ànimes que ha parlat també el doctor Gullol, el seu dia, l'ànima local, de circunstitució territorial i l'àrima electoral, el tribunal ens diga després del 2000 que el legislador català, estatutament fins i tot, no és ningú per demanar entre aquestes tres ànimes, sinó que això és un pacte que te'l queda sexe o no te'l queda. Per tant, no te'l queda. Veníem de provar la lli de bases. Ha estat a provar la lli de bases. El legislador català després d'aquest llibre optarà per paquet de lleis de l'any 87, que segueixen en joc, més o menys i ho admetran, recautxotades, i, finalment, el nou projecte d'estatut amb una idea important, transformadora, de municipis i comarques com a elements estructurants, passem a municipis i vagaries, sents perjudici que les comarques d'un estatut segueixin existint en una forma molt lontana, viva i obscura, a tot altre. Les interpretacions que es fan de tot això són, que s'assaben variades, fins que el tribunal constitucional té a veure i em permetrà una expressió resoltre la qüestió en la seva sentència 31-2010 que pels partidaris de l'independència de Catalunya mai aplaudirem suficientment. No sé si m'explico. Sentència que, a més a més en un to, una mica insultant i m'ho permetrà. Ens veia a dir que tot el SEA que la vegueria ser el nombre que reside la província en Catalunya. Després d'una lluita centenària per abolir la província a Catalunya, que el tribunal constitucional digui que la única opció que encaixa en la província constitucional és, algun després diria que els catalanes fan coses. Oye, si li quieren llamar vegueria, i ell ho sabrà. Conegueixi com un brindis, el sol. Los bascos le llaman territorios folales, diputaciones folales, pero será que en Catalunya estos son vegueries. Per tant, què fa el tribunal? El tribunal serés dient que la província, o digue-li que ho vulguis, no està a disposició del teu legislador. No està a disposició del Parlament de Catalunya. La qual cosa, des del punt de vista territorià, cert, però hi ha una primera falca, la línia que vull agafar a partir d'aquests moments, a la meva molt breva intervenció, crec que ha rat en una consideració i és que hi havia marge per regular la província a Catalunya. Perquè si observem els articles de la llei de bases de règim, en el car que parlem de la província i de la seva estructura i de la seva dimensió o de les seves funcions, veiem que són prou genèriques. Com per què? Perquè no el legislador català regulés més enllà de l'ascència i de les bases estatals, de les acusacions de desconsentració, alguns de la més destructuració administrativa. Per què no? El cert és que després del desconcert, i així, de la sentència del 2010, sobre una fase de... entreviria a dir, estant bai, la petita autoritat, si m'ho permet, que em dona haver participat en els dos treballs preparatòries més importants que se n'anarà. En aquests períodes, per mi va una següent de consideracions. I et parteixo que vaig ser una mica d'estradi, per si algú consideraria que el meu discurs foda fàcil o d'ulsificar. La sau, la llei de racionalització i sostenibilitat de l'administració local, eh, que jo personalment de no és tu, perquè en totes coses no serveix per... O sigui, serveix per limitar l'endotament local, això és molt clar. Però ja existeixen eines d'anteriors que ho permitien. Però més enllà d'això i de les múltiples reformes i modificacions que s'han introduït en els seus treballs, és una lli que molts dels seus aspectes que tots hem criticat resulta gairebé inaplicable. Què vol dir això d'aquest? Una diputació li acabi dient a un municipi amb el preu i consentiment de l'administració de l'Estat i de l'administració autonòmica. Com ha de prestar un servei? Sempre que el municipi estigui d'acord. Ho expliquen, si algun dels elements de la qüestió falla, començàvem, no?, al català. I, sí, i, sí, i, sí, eh? I la llei no respon a cap dels i, sís, que ens plantegen. Ernest Gau, com els he dit als meus estudiants, és una norma torturada, és una norma normalment inaplicada. La pròpia dinàmica de la norma. Però bé, dit això de l'Arsalt, l'Arsalt no condiciona en absolut el desplegament de l'organització territorial a Catalunya. Es va ser provàbil, cosa estranya, també us ho he de dir, es va ser provàbil des de Compert, des de Catalunya, colar, finalment, un parell d'esmenes en les quals es diu tot allò que dic l'Arsalt sobre el paper de les diputacions pronuncials pot ser assumit per ens supramunicipals. Atenció, perquè no digui, bé, que diries, consells de... Ens supramunicipals que tinguin com a missió, que tinguin com a funció. La prestació de serveis, llegeixis comarques, o bé l'assistència tècnica. llegeixis batèries. Per tant, la conclusió de què arribi, no us vull cansar gaire, és que està plenament en mans del legislador català el desenvolupament de l'organització territorial de Catalunya, amb els límits que, finalment, la Constitució marca, però atenció, què els deia fa una estona? Les comarques van néixer al mig de dues institucions molt fortes, en aquells moments, com eren municipis i provincies. En aquells moments, la baula municipi no és tan forta. I ja sé, jo us dubto sobre qui ha de ser la seva dimensió, l'acció de la població mínima i, per tant, obrir la porta i portar aquestes fusions. Hi ha un debat aquí intens, els economistes paguen de 20.000 en tants, com la xifra òptima, altres no. En fi, què vull dir amb això? Vull dir que aquella indúcle reservat, que eren intocables, aquells serveis mínims, que eren intocables pels municipis, i que van fer que les comarques néixessin d'una manera orfes, així vull dir, així. Avui em diuen això. I, per tant, si les diputacions poden incidir-hi, doncs serà que també a Catalunya es podria incidir en una planta territorial que serveix a respondre a les necessitats d'aquests moments, per abusar-la i valent-te que sigui. Amb la participació en aquests debats i en aquests treballs previs a la hipotètica que s'ho donaré a l'obertes locales, jo m'entretenia sovint, ara que els expliqui la petió de negre, però jo m'entretenia sovint, allò que diuen entre passadissos, i jo prefereixo parlar entre bandalines. M'encanta molt del teatre. I parlàvem representants de partits polítics, que anem parlant i els deia que seria molt bo que ens fessin arribar, encara que siguin tres fills d'allà, de quin és el posicionament del vostre grup sobre el tema. Mira, saps? Allò, al web. I no al web. He vist el programa electoral de fa 3 anys, el de fa 4, el de fa 1 minut, i més o menys dieu que s'han d'oferir solucions als reptes, una mica com el títol de la nostra jornada, oi? Estallant tots els programes electorals, els reptes, els reptes. Molt bé, dius... Eh, no ho faré corret, eh? No ho faré corret. No ho faré corret, eh? No pateixis que no ho faré... Només per saber. Volen fortir els consells de Begaria? O no? Creieu que els consells de Begaria podrien servir també amb les recordes, eh? Recordeu, perquè hi eren. Ara que hi penso, sí, hi eren tots. Bé... Recordeu allò de les juntes de Begaria? Juntes de Begaria? Sí, sí. És una administració que estaria integrada pels serveis territorials de la Generalitat i pels serveis del Consell de Begaria. I que servirien alguns temes nuclears de calat polític per apropar la decisió de la capital. Quins temes? Bueno, temes menors, com medi ambient, policia, urbanisme, menors, com diu el meu fill, Papa Eginmia. I ja, ja. Què se n'ha fet de tot això? Algú vol rescatar-ho? I en aquell moment jo m'atrevia la decisió a preguntar-ho. Refecte, re, tres línies. Però, negueix-hi perquè tu m'ho deixis dimarts. No em vaig rebre cap. Des d'aquesta plataforma, que és una plataforma de luxe, i en una taula de amics de luxe, m'atrevies a fer el que tu vols. I és que ens oblidem de les propostes que vinguin dels partits polítics. Sento, contra dia, el mestre en aquesta opinió. Ja faries que he assolit la... gran missió de reproduir, modestament, les paraules del meu mestre, entre altres coses, perquè és qui ho té tot escrit. Jo m'oblidaria de... esperar que algú ho truqui a les nostres portes vols venir a fer una nova... uns nous treballs preparatoris de la llei de governs vocals de Catalunya? Jo el que faria és, des de la doctrina, des de les plataformes uníl·lices, oferir un, dos models. Plesantar-los i dir, hem fet la feina, ara us toca només a vosaltres. Moltes gràcies. Moltes gràcies. A pena, Pau. La veritat és que quan... m'haurem convidat a participar, doncs, en aquesta sessió, que jo, mògicament, no ho sé, sinó que he agraït. Hem fet particular il·lusió, particular il·lusió, o menys, per un tema que n'hi hem robat un minut, crec que enllà és també perquè la meva presència aquí, la meva vocació econètica i pràctica també, també en aquí. I és que venia a parlar del tema del que m'ha ocupat, doncs, gran bona part de la meva vida estudiantil, després, diguem-ne, més acadèmica, doncs, en aquests dos anys, que també és d'una edució pràctica. Ho he fet és d'una vocació bressant, que és la que hem fet en particular la gran il·lusió, que és fer-ho al costat de mig, per fer-ho sobretot al costat de persones que van ensenyar que n'hi ha pres i que hem continuat, perquè ara n'he tingut una bona mostra, en primer lloc, amb el doctor Barbarà, que probablement jo sempre he dit, i quan vaig publicar la tesa i ho he descriuat, és qui me'n va ensenyar les primeres, lletres, a la mesura que va ser el meu primer professor, a la Facultat de Jurídiques de l'Universitat de la Universitat, que em va parlar del dret vocal, però ara he fet-ho també, al costat del que he aviat, defensant la seva tesa i també el Joan Anton Font, que, en el moment en què, doncs, preparava l'accés a l'autoposició, pel secretari de Jutament, era també la meva font, i de dubtes, i com supres jurídiques, constats, i després també que ens en visirem, m'agradaria que anàvem partint, doncs, ser molts temes al entorn de la reflexió de l'hoblit. Per tant, em fa expressar il·lusió fer-ho en aquesta universitat, però també fer-ho en el marc d'aquesta taula. Vaig fer consciència que l'Organització Territorial de Catalunya, en un any tampoc gaire enllà, era l'any 2000, amb una facultat jove i perifèrica, per tant, no centralista a Barcelona, per tant, és un primer missatge. L'entorn, diguem-ne, d'un debat, en aquell moment molt conyent, que era el model d'experts, és a dir, un forme que havia elaborat un conjunt d'experts, a l'Organització Territorial de Catalunya, on ha hagut un forme rot. El professor que m'hi va parlar, que va ser el professor Gerard Barberà, em va dir que tenia un especial interès en aquest tema, i em va cridar el meu mèdic, ara em recordo que ara m'està parlant, com dic moltes vegades, que això ja n'ho miro, perquè ja em sent l'anècdota, i veiem el meu interès, que em va frustrar una mica, suposo que perquè tampoc no li donés més voltes dels necessaris, i em va dir, aquest informe té moltes coses positives, i em va dir que era veritat, però em té una, una de sola, que farà que frustri, que no tiri endavant. Ostres. Diu una de sola, que és molt més simple, que va molt més enllà de la qüestió anècdota, jurídica, política, etcètera. I ho hi faré explicar-ho, i ho faré explicar amb l'anècdota, que són les pedretes que tiràvem a la porteria del camp de futbol, els joves de l'Oleixà, en el temps de l'infantesa. En fi, referia a l'arribalitat municipal, i tant, en d'allà qualsevol informe, a Catalunya, que proposi una agrupació forçosa de municipis, està reclamat a desaparèixer, sense llegir més enllà del primer paràmet. Uf! M'ha quedat una mica preocupat, el temps d'un dia de l'altre nou. Dita això, des d'una visió més pràctica, més interactòria, com venia de gust, que intentaré desgràre'l, per què ha de dir plantegament, o per què ha del meu capteriment en aquests costos. Crec que és impossible abordar en perspectiva de futur el format com en aquests moments ens estan preferint. Crec que és impossible si, alhora, no treballen bé els tres elements nuclears. I probablement no haver-ho fet des d'aquesta perspectiva, és el que fa que, en els últims 200 anys, ja no des de l'any 2000, sinó en els últims 200 anys, en aquesta matèria s'expliquen més aviat els precassos, que no pas els exis, que no n'hi ha hagut a ells. El no fer-ho, conjugant, alhora, la situació sobre la planta territorial, sobre el règim jurídic, prestacional i competencial, i sobre el finançament. Si voleu intermar-me no tan acadèmics i despoculats, quants per a fer què equipar? Si, alhora, no conjuguem els tres elements del debat no reiixirà, ja podem apostar per a dos comarques, perquè si després no hi ha un sistema de finançament que hi doni cobertura, no hi haurà sentit amb el manteniment de la planta comarcal. Ja podem suprimir tantes diputacions, però dins els convulguem, perquè si, alhora, són les que arribem al finançament majoritari, doncs tindrem diputacions per a anys. Per tant, si, alhora, no abordem aquests tres elements, crec que el debat és absolutament impossible que hi trobi cobertura. Probablement, des d'aquesta tesitura, i per no parlar clau de present, perdona, el clau de passat, estic molt d'acord amb el professor Ramíol, i fer un clau de futur, perquè a mi avui ja no em preocupa tant quants municipis ha de fer que exactament, perquè jo també defenso com ho han fet el període de la mancomunitat aquella i de batalla Catalunya Ciutat, articulant l'enxatge. Per tant, ja no em preocupa tant quants municipis han d'haver. Em preocupa més el despoplanet, a bona part, no ho tens? Em preocupa molt més el despoplanet. Perquè, clar, ho heu sentit, mentre hem anat fent el debat, ja n'hi ha passant coses. Hi ha algunes coses que no hi hem posat solució, i com no hi hem posat solució, ara ja estem més en la fase de conseqüències que en la fase de dient nòstic. Per tant, una de les primeres qüestions quan parlo d'aquest país de municipis, dits petits, per el que són extraordinàriament grans, i per això ja sóc l'àmbit ràgic jurídic, sóc d'un municipi petit, i t'haig de fer tant de 3.000, si veiem la dimensió territorial, resulta que n'hi ha certs anys de més petit que aquests. Per tant, el que fa a la Plata Territorial, una de les qüestions de principal deteniment, és com lluitem contra el despoplanet. I, per tant, també contra els efectes d'aquest despoplanet. Contra els efectes d'aquest despoplanet també és una perspectiva jurídica. Per què? Perquè un despoplanet... ha curt termini, ha curt termini molt lli, amb una necada amb dues detenis. No fa que aquests municipis desapareguin. Ho farà més dècades, eh? És la tendència de l'estat espanyol. La tendència de l'estat espanyol és una tendència de l'estat espanyol. És la tendència, però el que sí que fa és que la població a cada cop sigui més avallida. I, per tant, els serveis que s'hagin de prestar a aquests municipis siguin absolutament diferents als que s'hagin de prestar a l'altra part de l'autoritari, si volen més despopolitari. No és una aquests factor. Faig un paret que sé que hi ha un dels problemes que tenim en aquest país, i és, diguem-ne, d'escala, doncs també més oberta, d'anar a comprar és l'enveguiment de la població, no només l'enveguiment de les garanties de l'administració, que sí, i també, sobretot, en general, l'enveguiment de la població. I aquí cal apostar-hi, també, des d'aquesta perspectiva. Clar, a les altres hem fet un debat històric, si municipis, molts o pocs, 947 en aquests moments, 248, després m'ho referiré, m'hi aniré, ja, ara, m'ho trobeguerà 246, m'ho referiré, hem fet un debat de quins nivells el municipi, comarques, quantes, hem fet un debat de prudències, veneries, ara hi ha metropolitans, en fi, és un debat que no l'empresor, no? És difícil, evidentment, que es va resolir, si no, evidentment, fer una reflexió per eliminar, que és la següent, el segon debat que heu de fer, que és hiperafetir. Per tant, pot haver una gran idea, d'increure tot una estructura administrativa i tot un nivell de govern administratiu, anem a apostar per les comarques molt bé, però què faran les comarques? Per tant, quins serà l'entany competencial d'aquestes comarques? I els municipis també val aquesta idea, del nivell competencial, però, sobretot, des d'aquesta visió sobre el municipal, quins serveis en aquesta escala municipal li prestaran aquestes comarques? I el mateix, respecte, les diputacions o les medirides, ho entenem bé, d'acord, o si, si, si, si, si, o no, per fer què? I per fer què, com si el Cardinem ha determinat de part del territori en el nivell comarcal, ho ha determinat de part del territori fins i tot amb el metropolità? I que l'ha compartit, no? Aquesta idea de un metropolitó tenen el món, però t'he sentit que la part metropolitana i el metropolitana de Barcelona era aquella que és el debat. Jo crec que és el debat, que ja no parlem del consell comarcal de Barcelona amb la pàgina que ja m'ha encantat. Dèiem bé. I, finalment, jo he dit que això ha d'anar molt vinculat amb un anàlisi del finançament, però és que el finançament tampoc t'he sentit, sinó que el consell amb compagalser és que prestem qui ha de prestar l'ensenyament. L'ensenyament és el comany, el secundari, la dotació infantil. L'ha de prestar el món local. Si presta el món local, qui ho paga? L'ha de pagar el que és generalitat. L'ha de pagar les diputacions d'aquí. Però, aquí, clar, no el gestor municipal que anirà pendent d'aquí i arribarà a la transparència com i de quina manera. Clar, jo podria parlar de com hem arribat aquí i per què les dificultats moltes vegades insolucles de resoldre aquest debat. I, probablement, posarien moltes anècdotes i que les podrien compartir i veurien que tampoc la nostra és tan senzilla. Però, a mi em preocupa més parlar del futur. Poso que és un exemple del passat per poder encarar el futur. El primer debat, jo crec que articulats sobre la divisió territorial de Catalunya, produeix com tantes altres coses o una eina, que totes les coses n'ha fet país la mateixa comunitat de Catalunya. I fa una pregunta als ajuntaments molt senzilla, que és quina és la seva activitat d'activitat econòmica principal? I a partir de la seva activitat econòmica principal, agrupa en comarques d'una col·laboradora. Estem a l'any 19. Un dels principals col·laboradors de la meva comunitat de Catalunya, no junts menys secretari de l'escola de l'Ultramarc, en qüestions ja pel dia mateix. Uns 15 anys després, ve el segon prevail, doncs, eh, menys la base que tenim avui, sobre l'articulació de la divisió del territori. I es creia una divisió de l'estat comarques amb una pregunta als ajuntaments, però ara no sobre l'activitat econòmica principal, sinó sobre els mercats, que de facto té un enllaç, també, i el fa el pàul per ser no facat més menys treball a la comunitat, vull dir, sempre hem començat de zero. Tinc d'anaquí. Bé, en aquest temat de la simona pública, sobre la generalitat publicana, jo crec que els elements que transcuen que són els que encara tenim obli. A mi, una mica orientat és una perspectiva de quins nivells havien d'existir i quines capitalitats havien de tenir aquells nivells. Jo crec que he posat un debat que encara avui és i que encara vull explicar-ho aquí. Tant des d'una clau municipal, amb les ferretes de la Renixaca i del doctor Barberà, com, des d'una perspectiva, doncs, també més política. Mireu, d'uns grans, d'abans d'un moment no resolt fins als darrers dies, sinó als tancats. Varen ser, si t'alegueu del 36, i ara vostè és mentalment, faci el favor de posar-hi el 2008. L'encaix dels tancats de darrers, en la divisió territorial de Catalunya, l'encaix del Penedès. Tarragona, Pèlix. Sabària, Interrassa. Tots tenen un debat d'altres. Allà, ajornarà vostè el que porta amb Tarragona sobre Tarragona en reus, l'any 2010 o fa tant. Recordaran aquelles manifestacions a la capital de Tarragona, i ara, en la divisió territorial, per tant, ho deixo. Si vostè volen parlar del Penedès, encara no som ara, i hem d'anar a saber la situació interneutorial. Si volen parlar de Sabària i de Tarragona, se'l veus d'allà, sabran que la llengua de l'organització comarcal vigén. Diu que tots dos comarques tenen una. Capital excepte, en el Barriès, 22%, tot sent comarcal situat. Un estrategi entre Sabària i Tarragona, des d'una perspectiva quilòmetre. Vull dir que som abans de fons, que per si sols podrien explicar la complexitat, per tant, no és una jurídica, sinó posar en patís, diguem-ne, clau de present. Però a mi m'interessa molt més per anar a acabar la perspectiva de futur. La perspectiva de futur és una perspectiva jurídica que jo n'heurà d'explicar molt bé. Jo sóc barberal i incitant la forn que tots ens he dit que és el més tergullar. Però la perspectiva jurídica és, des de l'any 2010, en clau local, hem fet una reflexió profunda. Hem analitzat, a poc molt lemenat, d'això, a anar a la vevatesi noctural. No només des de la perspectiva històrica, sinó que anà a apuntar en el futur. Clar, és veritat que el videòmetre de l'any 2010, i això jo defensa també en aquella publicació, hem estat parlant de la cenari polític majúscul. I és veritat. I, com a mínim, es quantitja en 3 grans reptes davant d'aquella cenari polític majúscul. El primer era, si us pliga algun comentari, i, per tant, amb una centralització total, molt acusada. El segon era, si amb el temps solia, una línia singular, cinècrica, federal, i un peu bastant espanyol, el tercer, i els dels factors aquí no tan acollut, sí que a Catalunya es devenia un nou estat. La pregunta que jo feia, la pregunta que jo faig, és davant d'aquesta puntualitat de 3 escenaris, o sigui, si algú se li acudeix algun altre, que en aquests 3 comprem una bona part de la reflexió, hem imaginat que el país govern, des de la perspectiva local, és més, si posa-s'hi una altra vista o la progenter, o sigui totes les coses que hem de reflexionar, per aquest nou model local, aguantes d'aquests, és determinant saber l'encaix polític constitucional final. Ho he dit d'una altra manera. La gran majoria de presiders que sortirien són plenament possibles amb l'ordenament jurídic que tenim avui. La gran majoria. Per tant, no tot és culpa dels altres. També hi ha una autolimitació nostra, i això s'ha de dir, i també hi ha una autolimitació nostra, i això s'ha de dir. I també hi ha, des d'aquesta perspectiva, una manca de estrategia nostra. I això s'han de fer, i el que han de fer els altres, és que el catalanisme no es pot perdonar en aquests moments i que ha de ser mosarat, ser l'alcumutor del canvi, però ser el que té presiders o la taula, per tant, ser el que van saber ser aquesta perspectiva. Quin estat el model local? Ho hem reflexionat, jo me n'he fet un trobo. Ho vaig fer, però no hi vaig trobar, i hem de ser gens. Se van fer estudis en aquest país i de temps de resans, de com s'anien a les pensions, de si hi hauria llarg, si no hi hauria... Però ningú són d'aquesta perspectiva local. El país ha de passar per com a aquí, tothom es pot ser sí. Han de haver de dir-hi, doncs pot ser també, però ho hem reflexionat, no. I en canvi, a la pràctica que hi han fet, doncs jo em sé diré quins són, vostès les coneixen, les úniques veïns que s'han tramitat en aquests de resans amb aquesta metècdota. El Parlament de Catalunya. S'ha creat un consell comartal d'un llenist. No, no, no. No, no, Rí, jo m'ho he dit amb aquestes intencció, és un urs respecte, i se'ls veu, poso sobre la taula ben adreus. Per tant, el futur se'n veuria que passés allà per les comarques. Perquè s'ha creat el consell comartal d'un llenist. Va la vèdia que jo vaig ser molt veritat, per tant, vaig que volia ser president de la Diputació, que amb això veig que no forcaré el sols més cubeis. Digueu que no te les més. Ara, darrere, veuré un lloc senner. Hem parlat, hem creat la vetil·liria del penedés. o va de comarques o va de regalins. I l'única llei que hem creat en clau estrictament municipal és estar per constituir el nou municipi d'Atenyà, que tenen els dinaritats, en parlarem d'això a l'adventor. Jo no dic si això és bo o dolent ni un prejudge, però el que dic és, i si primer dibuixar d'un model amb alguns dinaris i, portant després, partint amb una certa idea de progressivitat, no tot es farà de colla de mar. Un debat que dura 200 anys no resoldrem amb 22 hores. Però, amb un rosa i un proposit, seguim un full de ruta. Això és, per mi, que no hi s'ha fet acabar, en què fa uns quants anys vaig venir a explicar-li el Dr. Gullol. És un despatx molt a prop d'aquí. I, sobretot, vaig ser d'aquesta poca gent que el Dr. Gullol va dir. M'interessa. M'interessa perquè em porten aquella reflexió, perquè s'està portant algun element fresc. Després, sobretot, em passa el president del meu Tribunal de Tèsi, que va presentar el llibre. I, d'aquesta perspectiva, m'aferirà si també la forma en què ho ha presentat el professor et parlià. Per tant, jo crec que aquí hi ha un debat sobre qüestions que les arrossegem des de fa 25 anys, que són absolutament necessaris afrontar-les, i que les podem afrontar ell, i que no parlarem de diners. Ara tot ho portem a l'escala, diguem-ne, del pressupost, etcètera. I vaig acabant, i després pressupost, ho pensarem al debat. Però, per exemple, des de la perspectiva, només alguns exemples, que una posició biblionegiada com la coordinació general de la Diputació de Barcelona dona, diguem-ne, de perspectiva i alguns treballos que nosaltres estem també fent. L'any 77 es crea, que són els borrens del primer departament de governació de la Generalitat, amb la restauració de Generalitat, el president de la Generalitat. És el primer conseller, serà el senyor Manuel Ortínez. Deu-n'hi-se una mà a l'Oscar, i us explica allò que ve de les BSAO del primer departament de governació. Una de les coses que posa comadament en un clare bàsic és els rejuntaments, prefereixen veure els rejuntaments lliixats i petit dels veïns, per tant, per 80%, falta una cosa tan elemental com la figura del secretari del Intemeto. I s'acabeix a quantificar-ho amb 500 vacants a Catalunya. 1.977. 2.018, professor Foram Corregirà, em sembla que estem més enlloc dels mateixos percentatges, han governat tots els partits polítics, i totes les tendents, que totes són una qüestió només de partits joves al costat del país. 2.8, a Catalunya, quan hi ha parts del territori en què neve, dos dies i dies, queden encara en comunicats, perquè la carnetera d'acció gent dillà lembra permet que no hi hagi un trànsit fluït, a tres quarts guardes, amb la setge gràcia de l'estona. Cada un del estil hi ha determinats territoris dels nostres països, que tenen escassetat amb l'aigua, amb el servei d'aigua de boca. 4. Quan parlem de l'administració electrònica, el govern electrònic, l'estigua, les diputacions fan, etcètera, a una part del nostre territori no hi arriba ni la senyal. De què estem parlant? Potser començem des de la base i fem un full de ruta entre tots, i anem-ho construint progressivament, i això, senzillament, necessita una cosa amb el decàlcul i coordinació, unir estratègies i compartir full de ruta. No destarem la part de l'apartiment, perquè si de referit ara el professor Forverall em sembla interessant. Les principals normes, troncals, del règim vocal d'avui, són totes, i per tant això va per als aplicadors pràctics de l'aigua de les 80 i de les primers del 90, si vol, en el següent moment, reclamaríem que va trobar que el personal de la administració local del 90 el Roas de l'Anonat va ser un acúmic actualitzat als decanets que això és una cosa... Erna, et diu, sí, que és a sé què costa i no parla ni de la convigència de les 80 i de les 70. Les més troncals de la administració local encara apartheixen de les quatre locs del 87. Per tant, encara hi ha una avui vigent que ha parlat del règim provocacional que és la protecció entre els policials. Vigent! Hi ha un debat que aflora diferentment també entre els partits polítics quan fan propostes polítiques i quan governen. Això ho haurem vist tots si no hi ha les diputacions privatitzats. Quan no volen les diputacions privatitzals ningú torna a parlar de la diputació privatitzal. Per què? Perquè no es parla, llavors, de la forma administrativa. Es parla de la funció, de la funció supermunicipal que ha de fer un nivell supermunicipal. L'indeguem a la diputació, l'indeguem per guèria, l'indeguem potser com per tal, però l'indeguem per alguna cosa i dibuixem un model. La Càrrec, però va plenent. Estem assistint al final d'un cicle, que ho defensen. Estem al final d'un cicle, un cicle que es va iniciar el 77, amb la transició, tant a l'Estat espanyola, amb el president Suàrit, com a qui amb les interreders, els ho veuràs també un després. Una de les coses de les prioritats que van en allà és que tant la societat civil com el poder polític va tenir la capacitat de generar il·lusió i de generar propostes com les millors a les pitjors. Però hi havia el poder de recuperar aquest lideratge. En certa manera era a la recuperació d'aquell lideratge col·lectiu de país que havia imput en la comunitat de Catalunya el president Prat. El president Prat, des de la diputació de Barcelona, que era una institució que allà regalava per veure la catenia, i per tant, a partir de la catenia, va pujar a l'Ebre, va posar les bases de la Catalunya que tenim avui, des de la formació, des de l'eclíbitre material, des de la xarxa de canteres, des de la televisònia, des que algú deia que determina l'espai social territori, la figura òptica encara la farà passar a l'Ebre, perquè no hi ha altra manera de fer que els pares que fa 100 anys haguessin de posar-la a la comunitat. Doncs em sembla molt bé, però posa'm a veure que hi ha obres de govern d'aquesta institució, des de la part cultural, etcètera, etcètera. Per tant, agafem, mirem-nos el dinar, agafem els millors exemples de Catalunya. Deixem-nos d'el·lamentacions i dibuixem perquè el president Prat ja estic d'acord. I acabo amb que l'aula nacional deia no hi ha period més gran que la immobilitat. Restatuarà és morir. I crec que això l'aula, amb l'aula nacional, però també amb l'aula nacional, que és el que ens equipem. Molt bé. Pren la paraula en Joan Anton Font. Molt bon dia a tots i a tots. També moltes gràcies per haver-me convidat a participar en aquesta taula d'ússers, que no serà una taula de quinauria ser el model, perquè crec que no es tenen capacitats per dir que no serà el model, però sí que ho tenen d'anar. I jo crec que una de les parts importants ja s'ha anat definint. Jo potser, i per no repetir-ho, amb algunes de les idees, o amb algunes de les idees, intentarem posar quins crec que ho menguin dels seus elements en aquest model. Tenim un model bé, també cap a models, jo crec que estarà desenvolupant el coneix. Tenim en compte i perquè no, per tant, que fa dos anys, jo li he posat una altra, de 150 anys d'aquest model, que fa 150 anys que és un guany, que anem parlant d'alcobatis, però no hem arribat a aquest tipus de solució, estaré pensat en les causes, no crec que algunes coses són externes a vosaltres, que ens han afectat, han passat per res els autoritaris, que ens han impedit prosperar com a estat, com a noció, com a noció. Han tingut esprevistats, i ara el tenim, fortament centralistes, que parteixin de models de centralització, centralistes com a causes externes més importants, i causes internes, una cosa que hi ha a referència al doctor Fortarell. La manca de model, la manca de definició, el té. Per què fèiem aquesta revisió del material? No hem sabut dir mai, no hem sabut fixar-ne malament els objectius i, probablement, ens han d'utilitzar molt en dues qüestions històriques. Una, propoperar la comarca per un nivell històric de la nostra religió natural, i dues, superar la província per un nivell furari i posar-hi. I, bàsicament, ens han fet una amantada amb això, i no, amb el que hem de fer. Segurament, això ens ha comportat la situació que hem sigut capaços de definir. Només hem sigut capaços de fer unes comarques, crec que recreixen una profunda revisió, i crec que això ho fem, perquè no entén tots, i hem de fer un model material que està suspès. L'endemà tèl·lit, però ja l'hem dit abans, no? Fet un canvi de nom, el que és un altre futur, s'ha fet un canvi de nom, i aquí ho tenen. S'ha inviscat el debat sobre la planta municipal, no crec que sobta s'ha mirat a la desopada de la doctrina, s'ha d'anar per separat a cada debat, i hem matem que la planta municipal no es toca. I que se'n toca, si es toca, és per alguna segona acció que hem d'esconèixer que no n'hi ha més o no, hem d'esconèixer els motius, però quan hi ha la planta municipal ja no es toca. Hi ha mil motius, els motius de sentiment de pertanyència de la gent, els motius que faig ser el doctor Frocadell, d'estribulament, tenim motius de utilitat material, i, a més a més, no s'ha de poscar empígicament que m'ho deuen veure els motius, no és una institució, però no tenim cap estudi empíbica econòmica, és dir, que el fet d'abrupar-lo és millor servei i, en general, és a menys costos. Tampoc està acreditat d'aquí. Bé, hem de frontar un missatge en el model. Jo crec que hem de tenir 4, en quant de 4, a l'èxit, els dos dels quals importants els han començat. Un, quin és el nostre informe, i ja podem fer, que ja hem parlat, i l'hem d'analitzar aquí, perquè si no ens perdrem, ho incereixo molt en la idea del doctor Frocadell d'aquesta prèdica escoladora, d'aquí un model i l'aparec de l'estatut màxima que ha d'anar avançant, si no, no avançarem. Per tant, si és molt important tenir el model definit, segon, per què? Hem d'entegre que les persones vivim en una societat que ens han d'organitzar. El fi al cap, la bonicició, s'ha de mirar el meu abans més, que per mirar el nostre bolet de dèdia ha d'acabar-hi les estadístiques. Tenint en compte això, ha de tenir en compte que no són els territoris, és el que fins ara sempre hem parlat, sinó les persones que són els destinataris dels estadístiques que estan les nostres organitzacions. Si comencem a fer l'anàlisi amb el concepte servei que ens porta el concepte de competència, que ens porta el concepte de persones que ho reben, segurament podrem anar amb les nostres potenciales a les que hem de defensar. Per tant, aquest és un segon element que s'ha de tenir en compte posant com a epicentra d'aquest abans les persones i no els territoris que s'han de generar múltiples batalles per fer-ho amb el que vols. Hem de menjar els objectius per què ho estem fent i per què s'ho no fem en joc, crec. I, al final, el que és important és que també veiem les nostres organitzacions i he tingut tot el que dèiem, com ho puguem, com ho financiem, perquè s'hi estiguin definint el problema que va amb el tema de les organitzacions i les organitzacions de la vida, que, bàsicament, funciona subsidiària subvencionada. Hi ha paraules finales a la subvencionada perquè és una xacra i que és més ineficient perquè genera motogrogràcia inútil sense tàrquics de situació correcta. I, al primer, quin és el nostre àngit júri i tactual que ens permeti? No m'hi ha sentit bé. Jo crec que s'entén suficient de la tradició del doctor Maragrada i el doctor Frocadil entre les potes que són estatuts, la utència d'altre no constitucional del 2010 i actualment la làcia. Tot i que sí que tenim una certa possibilitat amb el règim actual d'un doctor de lectura més insensiva que Maragrada jo crec que s'havia aprofitat-la ja ho veig com es va interpretar però en les comarques tenim clarament que jo vull dir que quan estem parlant de comarques estem parlant de l'equip i comarques i per què no parlem d'allò comarques? Hi ha molt comarques de 15 comarques, no ho sé, de rectificar el model. Perquè hi ha altres coses, si pensem que és a la garantia que no parlem de la descentralització de la base de la diputació que basa en les funcions d'assistència i pensem que hi ha uns locales per garantir-los situacional perquè no parlem de la descentralització de la base de la realitat de múltiples aspectes perquè si estan parlant de governs i locales forts hem de parlar de la descentralització de competències que avui hem vist a les institucions locales i aquí podem ser capaços que si hem de mantenir la garantia institucional doncs és fàcil, clar, podrem garantir i podem propensar les coses. Per tant, pot tenir el sou d'octubre, el sou d'octubre, el sou d'octubre. Ara bé, trobo molt interessant la reflexió que hi ha ara mateix el doctor Fortadell, que no ens hem de limitar més a la descentralització del territori, el que hi ha al com, i el com per a ell amb la situació amb el règim d'octubre, clar, perquè crec que és cert que estarem bé aquestes altres. Ja veurem com, perquè si veus sentir la conferència que vam fer ahir al ex-president Atenard i al ex-president González van dir que estava en una situació de reducció de competències autonòmiques a Catalunya. És el mapa i ells el diàleg, no? Però també vosaltres el diàleg de les possibles mates diferents que avui és aquest interès competencial que t'ho donem a fer de l'exercició de l'Estat també estem, o al final veiem que és una part important de la població a aquest país des de venir a un estat d'una solució d'aquestes d'aigua. Jo crec que hem d'anar a analitzar de qualsevol escenari més optimista hi ha un diàleg de país si no competencial al darrere de nostres territoris perquè com que és altres estarà donant molts anys i això ho tenim molt clar, tenim molts anys de part amb el braç mesurista talment per anar vençant de forma coordinada per un poc d'anys una altra. Bé, aquesta és la situació en la qual ara ens trobem i que per tant a bove hem d'anar a iniciar aquest debat d'utilitzar una altra política perquè la història d'aquests aquests anys ens ha de demostrar que des de l'amic polític no tenim aquesta qualitat. Jo vaig assistir fa poc, fa molts anys en un àmbit de reflexió que és el feir de la política i quan els hi preguntàvem el seu model el seu model era mantenir l'Estatus i no totes. Quan hi preguntàvem els altres vosaltres qui creu que és el model territorial no ho toquem volem els ajuntaments tal com el tenim volem els continguts marcats i els continguts marcats tal com els tenim i ja ens estan bé les diputacions que el col·lectiu ens haurem de preguntar si aquest és el meu també t'ho dependrà de la pregunta per fer què i jo crec que és la primera que hem d'anar a resoldre. Per fer què l'última que ho veig és l'Àxel ens fa una reducció de l'autonomial. Fins i tot de l'Àxel ja està bé que nosaltres recuperem els principis a l'hora de fer-hi per fer què? Quins tipus de governs locals? No, m'estic de... si se'n anem a la carta d'autonomia local ja està bé que ho recordem l'article 4, les entitats locales tenen a trobar-hi llibertat plena per afegir l'equiciativa en tot el matèria que no estigui excluïda de la competència autoritaria a altra autoritat és la... tot el que no és la capa del col·lectiu que això és el que hem d'entrar al Barça que hi ha clàusula que tenien general, que potser és una competència que es va en su primer i de les competències únicas de l'endemno federal i convivint preferintment a les autoritats més precaries a l'octobre i a les places de subsidiària, o sigui, el màxim de competències que els hem d'anar alzar que els han de prestar el primer i més fort a l'octobre o una altra, les competències únicas a les empreses que es van al mig plenes i completes, no tenen certes puestes i que la de puïsos limitades per un altre autoritat central o regional que ha de ser a un altre hotel o que ha de ser un altre hotel per part de la unitat de l'octobre 3 punts de simples que el més obrígato ens l'està... i per tant hem de evolucionar perquè creiem que estem en contra de la part de l'octobre i si, aplicàvem-nos que hi ha una que tenés sigui de Socciarietà i a Catalunya local que creiem que tothom ho pot fer que sí, malgrat després amb el de Sant Romà i el Matí ho hem de fer amb una regressió cap enrere hem de pensar Només que avançar a través d'un model periodol nou, si pensem en governs locals forts, que aquí hi ha un àmbit ventall de competències, perquè només hi sigui, garantint un govern proper al ciutadà. I per fer aquests governs locals forts, considero que valent de comprimir uns principis bàsics. Un és el d'autonomia, que vas a tenir la reducció de totes. Dos, l'aturabesa política del Govern, que màster és total. Sense el d'un altre transportà cap a la macrovesa administrativa, que la més estosa. Per tant, suprimim les capacitats de fer favoritar les polítiques públiques. I per tant, endavant d'indicar, de l'àmbit de les polítiques clàtiques, d'endavant d'indicar aquesta macrovesa política del Govern. Tres, el principi de subsidiaritat que hem de tenir clar, sempre hem d'estar a saber si fins i la por ens pot fer al ciutadà possible. Diversitat, flexibilitat, tenim un teletel·liguers, i per tant, hem de tenir en compte el que ha de definir el model fort i haurem d'uns problemes que ens comporta. Proporcionalitat, la proporcionalitat de les competències en base de cursos, en base dels critègies d'identificadors de cada territori. Clàusula general de competències, a favor dels governs locales, aquesta clàusula és el que ha de ser bascut en malaltia, que, màgicament, perquè no vols fer masses més coses perquè s'haurà de ser i sol en compte de la tenir, i en segons els ajuntaments, que no s'ha d'agradar, no li sàpigues bé, s'ha d'agradar, no n'anem a vosaltres, que és necessari per fer allò que hem de fer, no? Jo n'he dit un altre, demotràs, com em pensi que m'he dit clar. Penseu que aquestes competències feien un problema de dos milers. Diguis, diputació, catòlica que no es diu bateria, que no es diu demò, diguis coincidible, no? Si tenim clar que hem d'anar cap a governs locales, els fors han d'aplicar un sistema d'eleccions democràtiques d'aquests governs locales fors, si d'aquí d'intentat volen que faci el desenvolupament polítiques públiques, perquè no només faran funcions d'assistès, han de poder fer més coses. Per tant, hem d'anar cap a una elecció democràtica d'aquests tipus. Jo, a partir d'aquí, em plantejo que quins poden ser les possibles competències que ha de fer aquest govern local d'Espos, que volen per l'estat d'entrada totalment, i que s'han de tenir educació i clar, sanitat, almenys la primària, territori, organisme territori, però bàsicament territori, que ara tenim una dutada, jo crec, de l'esforada de la Generalitat de Catalunya, en tot el que és el govern territorial, parcial, el nostre, el nostre territori, i sense esforç, serveis socials, seguretat, polítiques d'ocupació, infraestructures tecnològiques, infraestructures de comunicació. Per això ho vols, però estic parlant de govern esforç. I la pregunta és, però és que tenim boníssims de precisament. Com que resoldrem el concepte govern local fort, com ho reforçem, com ho combinem, i aquí som comenceu el canvi de debat, que us he comentat abans, perquè no hem de debat sobre revolució, sobre nombre d'habitats, en davant sobre competències, i sobre qui és qui té els mitjans suficients i amb això hem d'esportar el territori per desenvolupar aquestes competències. Si, com volem, que ens el dóna transparència internacional, quan mereixi més una incertesa de la debita, trobo el principi que sí que és interessant. Que ens diu transparència internacional en el món dels seus informes? Un factor que evita la producció és una administració en pocs nivells administratius. En pocs nivells administratius. Aquí tenim molts nivells administratius. Tenim una gran confusió d'on donar a parar. La simplitat de les estructures polítiques propici la transparència al control de les decisions. A més, em considera que un graus de dones de l'opinió principal falla el govern. Està bé. I la tercera, que també és important tenir un sistema col·legi de presa de decisions. El que vol dir, a més poder-lo alcaldetòricament, a més poder-lo alcaldetòricament. A més o menys aniria amb el que ens diu la transparència internacional. Això a mi fa de cantar com a una posició han de saber definir un model de governs locals forts de dos nivells. Amb excepcions, perquè tenim un principi d'excepció, i les dues excepcions són, per una banda, les entitats metropolitanes, més enllà de la proposta i de l'interessant, que parla amb el meu matemàtica de tot Catalunya, i de tot Catalunya. Però sí que tenim entitats metropolitanes importants, se m'ocupi, i segurament més l'alguna, Barcelona i Girona, el matemàtica metropolitana de Tarragona, a l'alcaldet d'Otto Froben, considera-hi ser diferents administracions, i la considera-hi serien. Hi ha ajuntaments, conscients comarcals, algunes, les que les tenen ara, les metropolitanes, i fins i tot la diputació, amb una superposició dels grans motius del procés, i segurament requeririen una desconcentració de la centralització de càrcel bonic i nivell d'administració cap a algunes comarcals. Per tant, tenint en compte que jo crec que tenim càrcel bonic i nivells, els d'anar molt de perdà, però tenint en compte cap a l'administració algun tipus de disposició d'excepció. No parlarem sobre la reivindicació de la Quanta Municipal. N'han parlat, sobre la nit, de la distància de la qual cosa el moment i quina és la situació precarial del seu país, i que crec que ens aporta un vol de visitar, que no podem que no podem revèncer. Bé, si hem d'anar a alguna proposta de ser respectuosa amb la Comar Municipal, crec que hem de tenir en compte dos criteris, però no els volem cap. Una és la capacitat dels seus municipis. No li podem donar més competència amb els municipis que aquí els tenim per fer-ho. Sembant el principi de subsidia, que hem de tenir en compte el nivell de la exigència, que és possible, i ara aquesta és la proposta. Com resumem. Moltes propostècies, municipis de poca població. Bé, hi ha formules. Després, ens portarà una elisida sobre les unitats bàsiques administratives, que hi ha formules que poden ser molt interessants per avançar. Jo no apostaré per una formula. Jo apostaré per aquí, i crec que avui hem de ser els principis o les condicions de la formula que s'ha portat. I crec que són tres els conceptes que ens ajudaran a arribar. Coneix el concepte de capacitat, el concepte de voluntarietat i el concepte de territorialitat. Capacitat de prestar, voluntarietat abans d'imposar algun nivell als ajuntaments que hem de poder utilitzar en vies, d'inconvenients de prestació de serveis per arribar a standards de regals i que la territorialitat ha de tenir en compte que hi ha interessos. Locals que suqueren el municipi i que són entitats per recarregar. I que, per tant, per recarregar la societat. I a fer una reflexió més àmplia del proporcionalisme de territori, perquè s'inminem al municipi, i tot potser hi ha d'anar, o del propi municipi, però que té una transcendència total i absolutament territorial. Per tant, sinó per aquest camí, hem de competir a tots els municipis, que els poden estar tots, fins al d'un mil mil d'habitants. Han de fer que aquí les competències recarguessin un mil de capacitat per poder-se prestar amb una qualitat i això pot fer diferents variables, i podien diferents sectors, que és de nivell de població, fins a qualsevol, fins a extensió de municipi, fins a planetària de personal, promou la prestació, les formules de col·laboració de l'octària de municipis d'aquests serveis, en el cas de que no s'ha de fer aquesta situació, hem de col·laborar suficientment el segon interès de l'administració, definir tot el que és d'interès sobre el municipi, el que és d'interès territorial, tot el que són plans territorials, presentament territorial impacte, fins a tot el que veiem d'octària del monesti, la gestió integral del municipi, el que és d'interès territorial i no d'interès únicament local, transport únic per sobre la vegada que es trasporta al municipi. No pot sortir de les nines del nostre tema municipal amb tot el que hem d'estar comportant. És un exemple del disbarat de disseny de transport únic perquè no ho hem de tenir la capacitat de sobrepassar. Em pot entrar a sanitat, pot entrar a l'advocació, recartació, que no és necessari, amb únic índia amb prou amb el nostre nivell, seguretat o únic a aquesta ocupació. Per exemple, d'interès local però territorial, i per tant, no ho hem d'estar amb aquest nivell com a competència real, i per tant, en finançament específic. I per les funcions bàsiques d'assistència, que els subsidiais d'un segon nivell tenen molt en compte, que ara parlem també del matí, que és l'administració electròtica, aquesta més que previsiu la robotització de funcions, i que fa que també alguns de les funcions no siguin de l'advocació, i que es pugui posar també des de la distància, i jo crec que hi ha molta gent, per exemple, amb moltes funcions de sanitat, d'intervenció, de la ajudaria, de contractació, clar, amb un ajuntament de 200 anys, un espai de contractació, imaginau-vos el programa que hi fes. Per tant, aquestes són funcions que tenen amb els apunzants que es poden fer bé de format eficient. Un disseny, si jo crec que es pot crear de belles avantatges, és que tenim una altra part de la càrrec de la coalició municipal, el municipi amb el sentit Popular de Retranyance, que això és molt important, prou ciutadà, que estem respectant la coalició municipal i que estem en un motiu de desacord, que estem arribant al maximisme de la sanitat de gestió possible. Estan dissenyant model que respecta la coalició municipal. Tenim en compte la diferència que tenim al territori, la coalició de sanitat, aquests inputs i un àmbit de competències a baix de l'opinió. No tornar a repetir les competències que avui hem de tenir, no és almenys a la generació de l'administració que cregui l'administració de sobrevivent. Algunes d'aquestes de prestació unidatòria, si tots hem parlat del principi de voluntarietat, o per exemple el policial del Podem Polic, que no ha de ser voluntari, ha de ser buscamentador per l'interès del material. M'atravesco a dir, fins i tot, que tot el sistema de recol·laboració s'hauria de ser unitari. Ens hem trobat en aquest país en moltes comarques, en la qual el Consell de Comarca era un control poder a la capital de l'alcomarca. I ens estem trobant amb el gran disbarat que la capital de l'alcomarca presta pel sou contra el servei de l'opinió exactament presius i l'abeste de pobles del comarco presta per omarca. I això és bonic, en qual aconsegueix. I va ser aquesta per criteris polítics, de contra el que és polític. Doncs hi ha algunes coses que algú diu que això ha fet de l'autoritat, que hi ha coses que són de lògic i que són de natural resta cultural, i que crec que hem de tenir l'autoritat, això obligatori contra l'autoritat. Amb una bit de segon nivell, tenint en compte les excepcions que hi ha abans, les excepcions de col·laboració i de les descentralitzacions en segons quines comarca, hi ha excepcions que segurament ens demanaríem que l'excepcció d'alguna excepcció. Vols ser un acte per aquí? No parlem de res en l'actual, i també hem de ser capaços de donar-lo a algú amb un acte per donar-li les condicions que estan plantejant molt potent i com a potent que és a dependir de la solució exacta, d'alguna pràctica no poden ser capaços de donar-los. Cada dia hem d'anar amb res en directe, segurament als consells comarcals, aquests que excepcions hi ha d'existir, i jo crec que a la forma excepcional, per la productòria que ho mereixen, que jo crec que estan pres des d'estat d'estat, que s'ha esponat per un consell d'alcalves, que hi pot molt, segurament també l'aparitat de aquestes molesticis, d'un any i mig, ho hem d'anar cap a l'alcalde amb una relació a la població territori, que ara t'ha fixat l'aparitat amb aquesta capacitat de decisions, com a molt a dir. Objectius. Per ser punt, objectius de canvi d'algú. Jo crec que hi ha una per robar suficient, una per robar força, i el que he comentat fins ara era una força objectius. Val? Jo diria, com a tres elements bàsics d'aquests objectius. Un és el principi de la subsidiaritat, hi ha moltes vegades, hem de pastar el millor des de veig el més potiu possible als ciutadans, un és la deficiència, el ciutadà té dret a veure la millor quantitat del servei possible al pos, al millor pos possible, i això és també ens ho hem d'apartitzar, perquè el ciutadà, si li acolleix, i vas convertir el camió que ha contractat a l'Ajuntament, el camió que ha contractat al Concirco Mercado, ha contractat l'aeroportació, tant si li és el ciutadà, el que vol és que pugui publicar la rosa, que no l'exigirà, que la podessin implementar. L'altre, pràcticament, ja s'ha existit. I un tercer principi que ja faig això, me l'he inventat, que és el de l'Espanya Unitat. El de l'Espanya Unitat és un principi com la de l'Espanya Urbanístic, jo també sóc professor de l'Espanya Urbanístic a l'Urbaner, per tant, crec que és un principi que ens porta malament. Perquè el principi de l'Espanya Unitat és un principi que es fonamenta en la conju... conjuïnar diferents aspectes de qualsevol una que tots són importants i que més prioritarien de tota la solució, que ens permeti ser el màxim dels productors en tots ells, vale? Doncs jo crec que hem de conjuïnar tres principis importantíssims de l'Urbaner Unitat. Un és el principi de l'Urbaner Unitat, el poble a l'altra, que va d'una manera principal. Dos, i portant el principi d'universitat, que faig fins a l'altre, hem de garantir que tots els ciutadans de Catalunya brisquins, o com brisquins, tinguin por d'una prestació de serveis en garanties cinc grans. Ja que és el principi que ara m'he tingut, l'Espanya Unitat de l'Urbaner Unitat, quants exemples? Principi d'universitat i el principi d'eficiència, això que ho poso, i hem de buscar un poble a l'altra, per veure amb els nostres fills. Jo crec que hem de conjuïnar, més o menys comandat abans, aquests tres principis a l'hora de buscar un model adequat. Això ens pot ajudar a superar aquest model actual de campanat, i a sortir més per mantenir la part de l'independentitat que no pas quan prestem el servei, el qual ens ha de poder començar a anar a superar. I ens pot donar una solució a aquest complex d'entrevada administrativa que no sent en general aquesta situació. Per sort, si hagués supedat, que comença a entendre, que entén això de la finestra pública, és que això es vol unificar un moment d'instrucció i ara es podria definir. Si tu et dius que no saps qui és el competent per fer-ho, ja no sé qui ho sabrà, i això ens pot ajudar una mica, per quan venim l'endurà de la certificat. I amb el model de finançament em permetré cançalleres, per sobrear punts en els quals estem ara. Tenim una conta aquí també. Tenim un model actual del profe de la llei gent dels locals. Un no satisfactori, però això ho dic tothom. Hi ha poca reunió en tot l'estat espanyol, i no hem sigut tan poc de passos de desenyar un model satisfactori. Quan tenim també la carta d'octubre d'octubre local, que diu que les entitats locals tenen dret a tenir recursos propi i suficients dels quals poden disposar lliurament. Lliurament 50 hectares i su projecte poden disposar lliurament en l'exercici de la llei. Això em passa amb un model que jo crec que hauria de tenir, i que haurà de ser un model de suficiència, però que l'hem dit tots, per tenir prou diners, per dar-les les competències. Si es tenen models, tenim clares les competències. Poden ser les necessitats. A l'hora bàsica de decidir els recursos que no és més que la situació que les teniu de l'estat com a impuls. Autonomia financera, supressió de les protecció. Ja m'agradaria que l'estat i les unitats que haguessin dret a l'estat, que haguessin dret a l'estat, d'una manera que l'estat tingués l'esport de les fortes que ens inciten a les conseqüències i crec que som fins i tot més posents molts ajuntaments d'aquest sentit. Són una idea crec que és important simplicitat i utilitària. Avui en dia els ajuntaments s'invencem com a recursos propis a IBI, IAE, IZIO, a vehicles i, fins i tot, barles de la llei. Podem tenir algunes sentències que ens hem dit que sí que sí que és no impostos. I no us diré les taxes que obraven tot per finançar-los. Jo que us proposo, o quina creixeré millor, un impost que és l'IBI, que ho paquen tothom i que és progressiu regularment com de humana, accepta taxes que algunes partines no posen al punt i ara anem a passar a la piscina, municipal, para. Si puxes al bus municipal, para. Fins i tot seré discutible perquè el problema s'acaba el mateix. Jo, un nivell de recursos que una persona que està a l'entorn des de fa uns anys que ho ha de donar més nivells de recursos. No ho sé, aquí també em diuen de mal. Però jo crec que hem de simplificar. Sabeu quan es posa l'administració de tot aquest nivell de tributs que tenim entre impostos i taxes? O que es posa a recaptar això? O he mirat alguna vegada les ordinances fiscals d'un ajuntament i comprensicles que per les meves interpretacions ni ho ha d'haver fet ni ho entenc hem de simplificar perquè també hem de canviar el model de confiaccions que la confiaccions vas presentant en totes. Per tant, jo crec que hem d'anar a la simplificació i reducció voluntària de forma espectacular. A mi em preguntés si ho tinc o no. Ja hauré com a d'oferia. Hem d'incrementar la participació a les dues de l'Estat. A l'Estat ha de prendre competències personalitats i ens han de venir cap a aquest govern palforre si n'hi haurà organes a les que us he dit. Són algunes a les que estan bastant i a la Generalitat, que això vol dir financenet. Directe, no condicionat, no frutat, però és de les transferències col·legiades de les intervencions que posa els ajuntaments i per acabar, reduint les transferències col·legiades i de capital, condicionades. La major part d'actuacions que està al final dels ajuntaments estan condicionades per les línies de les condicions que estan quedades de la seniga que haurem fet perquè qui ho decideix per a nosaltres és una altra entitat, perquè depèn de les línies de condicions. Això comporta que no fem el que volem, probablement és el que necessitem i la línia de financenet passa pel d'un que preu unes bases. Nosaltres presentem sol·licituds, executem els projectes, hem de justificar i després hi ha un interventor, perdoneu, hi ha un interventor que fiscalitza les nostres justificacions a part de no fer el que volem i no fer el que fem, que com que hi ha un paper que amb algú li agrada, hi ha un noque equivocat, no s'ha de presentar els diners. Allò que està a línies distinant és el que no col·lecta i ens rebuquen la solució de la línia de la línia i el intervent. Aquest és el sistema. Per tant, el que hem de fer és reunir a la mínima exposió el sistema de transferències col·legiades i de capital per basar-ne més en polítiques molt concretes que siguin únicament de la Generalitat. És el cas, i per posar-nos-ho en compte és una comarra que s'ha generalitzat. Nosaltres també tenim un ajuntament popular que serien 20 habitants, que sigui la nova de praves, com a mínim actuant amb un bon minut de vora 20 línies de subvencions anuals entre dictotació i generalitat, totes i llàntiques un any per d'any. Aquesta és la reflexió que volem compartir amb nosaltres. Moltes gràcies. Moltes gràcies, donant-te'n. Bé, li queda l'Igidre que li queda el torn del final. Suposo que la Neia té la seva proposta, és molt interessant i val la pena escoltar-la perquè li hem d'anar una mica a veure què és l'Àstima. És el que té, ser l'últim. Ho sento. Sí, començar. Ho faré totes malalties. Aquesta manera hi ha gent que ja és allò clar. També miraré la nova. Jo em referiré a una tipologia d'endemis local, que és el petit bonicí que hi hem parlat. Tot el que anem aviat d'aquesta taula és qui 40. Jo soc secretari d'endemis social des de l'any 94 i sempre he estat en bonicis petits. L'unicid té guai tenir uns dos cincs a les cals unitats i actualment porto un municipi a salar a l'arquadiment a afegir que, en altres petits municipis, els presentats s'os queden, de l'endemis local. La tipologia d'aquests petits municipis fa que m'hagi plantejat allà de la mira veure el que té a la Victòria a quantitat de problemes i de no solucions que fateu l'inunciament el que va ser el que em va fer fer les ganes, el que va ser el que jo m'he matès el doctoral i el que em dic el que us plantejaré avui. Agafaré a començar, a partir del que tenia el company, el Joan Torfó, que ens ha dit sobre governs i tal esforç, i a partir d'això, migrera, desgranava una miqueta, i tant d'àpid ens ho diré. D'entrada, ho faré a partir de començar, que com a secretari hagi d'anar a dir a algú a dir que faltan 500 places, si ha portat a la màxima plàtica i no portant bril·lia, que els farem a anotar la 1987, i l'altre, l'altre, l'altre, l'altre, l'altre, i els ciutadans i els càngels, els estem utilitzant. Vol dir que ara hi ha d'haver un secretari sense secretaris, si no, és important si hi ha un secretari sense moltes places, a portar-nos-hi. En un moment que el secretari, el doctor, a través de les noves tecnologies, i que va ser un secretari sense la nostra ciutadà, i que ara hi ha una majoria sense la nostra ciutadà, és impossible enviar cap recolònia, un secretari, una majoria que hi ha, en aquest moment, un món d'ajuntaments popularament per a aquestes, que es sàpigues. Ho vaig dir també parlant del principi universitari, a l'hora d'haver parlat amb tu, amb els municipis petits, amb els municipis petits, aquest principi no es pot. Actualment hi ha cap municipi petit, cap, cap, que puja un projecte empadant-te, tot i que no hi ha el secretari sense la ciutadà. Fa pocs dies, una coia de secretaris, amb els municipis petits, després de les noves tecnologies, i jo... En fi, tota aquesta part d'això, fins a avui, que ens hem posat a la taula, un municipi petit, no pot complir tot el ventall, però, concligurosament, tot el ventall, d'una informació, etcètera, que ha de ser ciutadà. I, per tant, és impossible complir-ho totalment. En el moment que hi hagués el municipi petit, hi ha dient que és impossible complir-ho totalment, de humana, de la ciutadà, i ja estaríem complint aquest principi de diversitat, perquè el ciutadari, el municipi petit, evidentment, al final, no acaba tenint els mateixos idees que el ciutadà de les ciutadans. Jo preferiria municipis de menys de responsabilitats, aquí sempre, s'ha parlat de quines responsabilitats d'un municipi, no? Hi ha diferents estudis, una massa, l'estratgoix, jo, per exemple, conecos, fer l'àmbit, per exemple, i escriuen municipis diàlegs per a les responsabilitats, per a fer l'àmbit, els municipis tenen competències amb la ciutadà. A més, un moment vaig fer un petit asturí, molt, molt, molt, molt, molt personal, sí, una mepa, i vaig agafar al capítol tots els municipis, i, al capítol, amb el seu respost, per tant, el percentatge de la ciutadà al capítol, amb la de la ciutadà de la ciutadà, em va donar un ràpid per a segons com a 156, d'aquest no, diguem-n'hi, comença a ser municipi, de 50 milenialsasing, de inclusion publica s'oscaria. Diguem-ne que a Catalunya en aquest moment només hi ha o com en 33% de municipis que estan parlant dels SNIB, tem utter habitat'CV входar'l a XII que estan per a sobta dels SNIB. A aquest percentatge hi ha 23 municipis de 70 milions de STEM, hi ha 150 municipis de 60 milions de ECI, i hi ha 30 municipis Hi ha un 50% de la població que viu en uns llitges que estan passant a 2.000 habitants. Hi ha els dedicats que cap a aquests mil·lícits poden viure en un matí o en un taul. Ah, potser ens ha estat baix, ni les competències mínimes, ni les xisigues, etcètera. D'això ho veus clar, quan teníem això, sobre el taul hem de fer una reflexió. És a dir, sí que és veritat que el que s'ha dit d'aquí... li fa una roca, doncs, que estava molt ben contagiat, li fa una roca, que a partir de 500 habitants han de fer deixos mísiques, i aquí li fa una roca, que ara teniu a dir que el senyor no n'hi ha, és a dir, al llarg dels anys sabem que el problema del municipi petit, que no pot donar sortida a les seves necessitats, es guia punta ja per la resolució de la música, però també és veritat que tenim una política de campanà, de sorollisme de campanà, que ara veus que és el nostre campanà, que és el campanà d'ahir, com diu el Mujolac, i fer desapareixement de la música és tal o qual que sigui possible. Per tant, quina és la manera que això es pot esforçar? Bé, per tant, els diré que el percentatge de la Unió Europea de municipis per mi habitants és de 163 municipis per mi habitants. A Catalunya tenim un percentatge de 125 habitants als municipis per mi habitants. Els municipis que tenen una màquina més eficient i més eficaç, que tenen la satisfacció d'oci quedar amb la seva administració és més alta, doncs suprisos, com el venguí, que tenen 6 municipis per mi habitants, i la marca, en 17 municipis per mi habitants, i l'Anda, en 15 municipis per mi habitants, i el país de faixos i en 13 municipis per mi habitants, Portugal, d'octubre després per la E, perquè el meu poder, una mica, es basa en el meu poder, que en tenen bé, veieu que els veïnsos que tenen la sensació de ser una administració són aquests que tenen qualsevol municipis. Estem parlant de municipis com a estructura institucional. Quan parlem del cas de municipis, per exemple, per Catalunya. Això no vol dir que quan estem parlant dels 80 municipis de l'Anda seguim parlant del municipi. Estem parlant de l'actual que tenim davant de la concepció de Marnau. I en el cas de Portugal, estem parlant de municipi de Paròquia. La paròquia és la geocantèria, i la municipi és el cas nostre. Per tant, hi ha un munt de paròquies que tornen a ser d'aquests 58 municipis. I hi ha municipis que tenen centenars de paròquies. Per tant, aquí estem tothosant d'una manera, que és el cas, per exemple, que hi ha un munt de paròquia avançat, que és sobre les àries bàsiques aquí. És un plantejament que ve amb incèndoles que pot anar a solució al problema que estem plantejant. Deus bàsiques administratives, per què ara? I les bàsiques? Bé, perquè hi ha la llei per al 95, la llei de part de Catalunya, que ha estat veient àries bàsiques, amb l'ensenyament, amb secretat, amb la sanitat, la inclusió de les bàsiques que són amb serveis socials. Per tant, el concepte d'àrea bàsica, és molt neutre i, per tant, aquí, a més a més, em dona, des del meu condonista, em dona prou informació a tothom que vas a buscar. És a dir, per això, el mític que provo a la reunió o a la suma, és un moment de municidis petits amb una unitat bàsica, que, en molts casos, hi existeix podria ser els nostres consellers comandals, i que hi ha competències que, en aquests moments i en aquests municidis de poc certes, s'haurien capaços de donar passiveses. Això, per mi, d'alguna manera està passant. D'alguna manera està passant. Jo, per exemple, els municidis petits que porto a la majoria d'ells, totes les competències, fins i tot el servei d'anomenisme, l'article principal, l'església principal, els comandals, els consellers comandals. Els consellers comandals tenen un servei de les competències, de les condicions que tenen a tribuir els consellers comandals, ja de ser la seva gent, de ser la seva senyora, i és l'assistència. És a dir, és a dir, és a dir, és a dir, és a dir, és a dir, és a dir, és a dir, és a dir, és a dir, és a dir, és a dir, és a dir, és a dir, és a dir, és a dir, és a dir, és a dir, és a dir, és a dir, és a dir, és a dir, és a dir, és a dir, és a dir, es vertically, es signing ie. Com a Oğlumبي, I de ben de beh, que es feia un servei de misèria, perайut. una porta de poc, i és suport pels consellers comandals, que ham una perspectiva mehr nie, No farem de les terèmires policies de la Tècnica i de les terèmires atrèctiques al Pàntus Míspan. O s'interarà ara tenir un referèdor, com poder anar a un lloc, la Càrcel de la Míba, com poder, el Càrcel de la Míba, que després acabaríem també, si el Càrcel de la Míba està funcionant, d'algun dia tindrà un gran assenyament, com a dito o doctor Míba, o el tema està amb aquestes noves tecnologies que està passant i que no ha sigut el que hem d'haver de fer. A part d'això, no ho sé, que ara aquestes noves tecnologies que ja tenim, que ja no han de ser clares, si poden, és això. A part d'això, a més enllà que aquestes noves tecnologies que tenen, o aquestes noves tecnologies que tenen, o que ara n'hi ha un problema. Podem veure el seu col·cal, el seu original, podem veure un d'olla sempre, que és una cosa que s'estiu molt enlloc de les xarxes. Això, si fem desabredeixement, és que aquestes noves tecnologies no es donaran en el dia a dia, més tindrem la reducció social de les dimensions. Solució, que no s'atreguin. Només que aquestes noves tecnologies puguin donar determinades competències per a les tecnologies que tenen. En fi, aquí sí que cada municipi ha de venir a establir que és el que vol, no? Un municipi sosquera, que per no voler o societat, no m'envoler, quan es va fer un poble, un poble general, que ni un sol metodelerat al seu municipi fos un poble. Això és així. I quan hi ha un altre municipi, s'ha de marcar enllà que, a vegades, per ser calvor de pèrpoles, si això també s'ha de fer en llocs, n'hi ha molts almenys. Aquests petits municipis, que se'ls hi ha una solució, no hi havol que les vulguin. Aquests petits municipis, que s'ha de fer en llocs d'aquell que no en manté i no s'ha de donar metodelerat. Això acompanyarà amb el que faci. Perquè, com fàcil, s'hi escolti de nunt, aquests metodelerats de suposíssim per a la persona industrial o per a l'usdèancial, llavors, quan hi ha un fill, hi ha llibertes estèl·lidos d'escoltar el periodista. Aquests petits municipis, que no, jo no tenim metodelerat per a les tecnologies, que sigui industrial. Això panamica, clar, que després tenim uns xifres que fan acció. Ja m'aporta cada dia un xifre de trànsits. Només poden viure a través de la situació, i per a lui, moltíssim, la seva capacitat de mantenir nits i nits fins i tot en les avies públics, perquè un municipi que no té ni tecnic o d'albertes o de gercial, no hi ha ni xifres. Com anem de temps? Bé, només queda un quart cop a dalt. Des de què faré aquestes problemes? Bé, han de fer IVA, perquè podem tenir una etiqueta de debat, sinó que ens diré de debat, una lliure de debat. Algú deu dir el propós d'aquesta, és a dir, àrees màxiques noïtatives, de com anirem deu mil·licans. Insisteixo que si anireu al mapa de Catalunya, la majoria de marques d'opiniu per si sobres, ja seria una àrea bàsica noïtiva, per tant, problemes no sols, perquè cada àrea bàsica noïtiva decideixi, cada municipi, cada entitat, es podria apropiar entre noms, cinc municipis, cinc unitats, cinc comuns... Això s'ha de decidir. Ara només és a ser llençable. La idea existeix, la idea és fàcil de donar la solució, mantenim el petit municipi, tal qual, i venim a usar les estructures sud de municipals que entén que continuen sent municipals, per tant, que continuen sent el primer nivell de l'organització, per tant, s'ha de donar en aquests petits municipis. Aquests serveis, els professionals, són incapacits, incapacits d'anar entre espais, i tot el secretari, el secretari, el secretari de la Municipalitat de l'Antemitans, és una cosa absolutament... En aquest punt de vista, en el que jo faig de l'intent, que hi ha idees d'una reflexió, com ja s'ha dit a la taula, sobre qui no volia ser el model polític del país, els modelos més eficients, com el que volia dir, que no volia ser externa, però no hi ha altres. Sí, ja ho deixo. No deixi el cable de França, Espanya i l'Itàlia i Portugal, un dia, per mi, i ara, si el país no vol la, el cable és un personatge que s'escollitza una persona amb una sanitativa, que també passa el dia, que no té cap funció. Els països no els directament no hi ha altres. Ja ja veig. No estic d'incaguir els exigents, però estic dient que aquells països que funcionen més senzillament, per tant, potser, també és un altre exigent. No em deixo exigir perquè, si no, us deixo exigir, però em quedaria amb la companya que els països de més se m'han menjat el temps. Moltes gràcies, Igídia. Com veieu, la proposta l'hem deixat pel final, per exigir-la, les vaig notar llist. L'últim, però no el menys important. Bé, a partir d'aquí, heu sentit tots les opinions, heu estat d'aquí passant molta informació. Suposo que tindreu moltes preguntes per fer, la idea que tingués, ovi un torn obert de paraules per totes les coses al col·legi actual, i a partir d'aquí, els ponents de la mesa poden interactuar. Suposo que la gent comença a plantejar qüestions i ve que usava un vector. O sigui, que endavant, que tingui una pregunta, un dubte... Sí. Jo he vist que això és molt important, perquè tots som de la ciutat, i no som de la ciutat, i no som de la ciutat, i no som de la ciutat, i no som de la ciutat, i no som de la ciutat, i no som de la ciutat, i no som de la ciutat, i no som de la ciutat, i no som de la ciutat, i no som de la ciutat, i no som de la ciutat, i si volem que no tinguem una feina, s'haurien de reúne'n des d'això, i a partir d'aquí, tindran la resistència. Hi ha molts informacionis, grocadil·lament, i per això, fons i lluny, i, a tranquil·lament, i ara, en un copet, de la nena, s'ha de saber com s'ho crida el dret. Si es una cosa que s'ha de saber, ho hem de saber. Com ho fan les coses? Com s'ha de dir el dret, a fer que s'ho cridiu? I la nena? I si aquesta és la nena? Bé, jo em sembla que incideixes en una cosa que és bàsica i ja em sabia l'exemple que és qualque cosa del servei socials. Com financen els propers serveis socials? Majoritària. Penseu que el cresciment del finançament dels serveis socials que veieu en aquestes competències que hi ha abans i pròpies. Els ajuntaments vam anar ficant recursos on els tenia. Però amb molta part important l'estem finançant amb transferències condicionades en contractes col·lectius. La poca cosa és un problema que ens ha volgut aprenyat. El que ens ha portat a la seva consolidació per a la poca. Però bàsicament és el que hi ha el problema que ja ens estan finançant amb transferències condicionades. Ens aprobem uns programes, tenim uns contactes programes i els hem de justificar. Quan el lògic seria que tinguessin transferències directes per a polítiques serveis socials o les que sigui i que les haguessin de justificar d'acord amb els programes electorals a les bestes de cada municipi. Si ajuntem que un apare important del creixement espectacular de les despeses serveis socials ha coincidit amb els anys de crisi econòmica en el qual els ajuntaments ens han trobat amb dos ciutadans. Una reducció de diners ingressos per a que havíem viscut molt de l'1 d'octubre, i això desapareix, el qual ha fet els nostres propostos i dubtes a les polítiques de sostenibilitat econòmica i equil·licit financer que ens aporta en els anys locals, a les administracions en general, és una regla que tots el coneixem, que és la regla del casc. Que ens interessa, que ens interessa. Això ens ha passat en el moment en què s'han incrementat que es funcionen, o sigui, si fes una estudi, jo m'hi imagino, de la major part de municipis, i que ha arribat uns 40.000 l'anitats que van davant, la despesa de quan serveix socials s'ha incrementat de forma exponencial, anem a les altres coses. No tenim recursos perquè han perdut la capacitat de recursos, i a més a més estem condicionats per transferències corrents que ens fa la generositat. Aquest és un mal design de modelo, això és el que explica jo. Hem de definir que és un model important i una part que ens toca volar un municipi, si que a l'anitat l'Estat pot fixar algunes polítiques generales, no sé què, però crec que la part bàsica dels serveis socials és molt pròpia del municipi, i hem de tenir diners no condicionats per prestar aquest servei. Avui entén el model que ens els donen. Avui entén el model que ens els donen. I a part que ens els donin, la qual cosa, en un mica de problemes, té el problema de la precarietat, la major part dels treballadors dels serveis socials, la precarietat de recursos. Clar, amb aquestes condicions és difícil prestar els serveis socials de compte. Perquè per una banda model, que estem amb aquest model indirecte, ens donen subvencions, contractes plurales, vissis adquirits d'altres aigus, contractacions del personal directe sense pressupostos. Les crítiques, en l'espai us comparteixo que tenim uns sistemes de selecció no correctes, perquè per seleccionar una persona servei social, veig de preguntar, quasi tota la institució, la llei de procediment, el Ministeri de la llei de contractes. No, l'unió és absurd, però sí que anem, a part d'aquestes coses, que al final no seleccionem el vol de serveis socials, sinó que seleccionem el vol de l'administratiu, que no ens hem d'oblar. Jo crec que tenim un incumul de circumstàncies, això serveix del model i el finançament del model. Ara crec que no tenim un model clar, entre d'altres no és un model de qualsevol societat i és un model molt finançat. És difícil prestar-lo. Tot i que crec que podem agrair que tenim bons professionals en els ajuntaments, per fer-me una cosa. Sí, deixem afegir una cosa molt bleu, això de serveis social. A part que avui s'ha matreditat un principi existencial, que és que qui parla en més temps no és el professor universitari, no sé si m'explico. Tu de l'únic temps amb un profe, d'aquests profes, ho veus com, en general. I ja heu de dir una cosa, amb el tema serveis socials, és que crec que és paradigmàtic de totes les qüestions que estem tractant aquí. És paradigmàtic. Per què? La llei de serveis socials et met la creació, parla d'unes àrees bàsiques de serveis socials, s'han de solit 20.000 habitants, i si s'assoleixen 20.000 habitants, la Generalitat paga dos terços d'aquests serveis. La llei però no fa passar necessàriament aquestes àrees bàsiques per les comarques. I en canvi, el model, de facto, és aquest. Per què? Perquè la Generalitat, durant els anys 80, va aconseguir que si tots els municipis passaven el tema, el delegaven el consell comarcal, nois tindreu diners. Observeu. S'es produeix un model territorial de prestació de serveis socials comarcal i la llei en lloc que ho diu. La llei sempre admit que hi ha un àrees, unes competències bàsiques de prestació, tots els municipis i les especialitzades de la Generalitat. I a partir d'aquí, com ho financem, crec que, d'alguna manera, posa... Aquest és un exemple perfecte per dir on està l'emfezer. En la línia que puja des del municipi s'agrupa i va a veure la Generalitat i diu som 10.000. Em posava a dir que em sembla que és una bona situació. En el cas de municipis que estan a la ràdio dels 10.000 i poc habitants que no estan d'acord amb anar al consell comarcal. Per tant, on posem l'emfezer? En què són els municipis els que decideixen anar juntant-se per estar i, per tant, des de la Generalitat es diu uf, què està passant aquí? Perdó de l'expressió, més tant crecint de los enanos. Aquí hi ha un model comarcal ordenat, que no és efectiu, però que ens dona una planta territoriada. Crec que és un exemple magnífic. Com posem l'emfezer? Sí, en el principi democràtic, moltes gràcies. I, per tant, la proximitat del convolme. Perdó. Anem a dissenyar uns sistemes alambinats, meravellosos, però en el que és perd la geopolítica, i, finalment, deixeu-me dir, de la radicalitat democràtica. Crec que els temes exigeixen la radicalitat democràtica, i, per tant, crec que acabem fesilament de posar el bret en la llei que puja. No sé tot. I, per tant, ens hem de ensenyar l'emfezer de 155.000 senyors, perquè es veia el comodat que s'ha de posar aquí. Sobretot el tema dels serveis, és la vida, i és la vida que, per altra manera, es veu, diguem-ne, com que la vida es veu, com el model final, com el que es veu, és el reconeixement de la comoditat, perquè el control de la comoditat que ve al mes, que té de 18 àmbits. I l'emfezer que tenim, és el que hem de posar aquí, que es veu, que és el que hem de posar aquí. I és el que veu de la comoditat. I és el que hem de posar aquí. I també parlem de la comoditat. Tenim un abou de molts ashort. I els problemes està creixent no és la socialització de l'independentisme de la ciutadania. Aquí el respecte és de l'Enverto, perquè continuï igual. És a dir, sí, a veure. D'una banda, hem de saber que hem d'enganyar tot el model que tenim sobre la taula. Però, per altra banda, hem de fer que cap municipi, que cap ciutadà de la país, que cap ciutadà de la país, i pensi que tant. I estem carregant el seu cost, el seu home, i tant. Tothom ha d'anar de la sensació que continuï igual. Però, a nosaltres, elèctrica, portar-se a llibertat perquè continuï, tant i després, d'aquí a l'independentisme, però que s'ha construït i s'ha construït. En el cas que hi hagués vellàs molt a tothom. Sí, que tots així som aquí, els que s'acabem sobre la directiva, o la unitiva de l'independentisme, el sistema de terror que s'inunciïs, que porta el president d'Oleròbia, que de vols considerar el president d'Oleròbia, el president del Comissari, i a més a més cap a la internavació i unitiva de representants de les condicions del Comissari, el Comissari, el Comissari, i tant. És un sistema força complex, però que a mi sembla que és molt preocupat, i a la veritat satisfacil per les aspiracions de tothom. Perquè tothom pot ser responsable per l'opinió de representant aquí que ho hagués de ser, i que ho hagués de dir a tothom. Bé, una qüestió més. Doncs, senyor, res més. Amb aquest final, el lampe d'un dia del Ligidre, doncs donem per acabar la taula. Moltes gràcies a tothom.