 Tine Fristrup, du er lektor i Gerontopedagogik ved Aarhus Universitet, og du har en forskningsmæssig interesse i det allerne samfund. Og et af de fenomener, du interesserer dig for, det er vågekoner, som ser ud til at få et comeback her i det 21. århundrede. Hvad er en vågekone? Ja, men en vågekone, som det bliver praktiseret for ene verne, det er en, der sidder og våger over den døne. Det vil sige, at det er en frivillig person, der stilles sin tid til rådighed for et andet menneske, som vi kom ikke nødvendigvis kender. Og aflaster enten professionelle eller pårørende i forhold til at sæde og våge over og ved den døne. Hvem er de her vågekoner i dag? Ja, men i dag er vågekonerne jo mk, kan man sige, og der er faktisk flere og flere mænd, der kommer til som vågekoner. Så vågekoneriet, kan man sige, er sådan en måde at gøre alder på. Det er en anden måde, at udmønte eller udøve sin alderdom på, eller sin fritid, hvis man har gået på pension, altså man er fri sat for arbejdslivet. Man er måske heller ikke sin familiær forplikkelser længere, som man også melder mindre fri sat for familielivet. Så man har sin tid til rådighed, og den vælger nogen at give til personer, som sidder i en situation, hvor de simpelthen er ved at afgå ved døden. Og har brug for en hånd eller nogle berolelige ord, noget musik, eller bare det hele taget den nærhed eller nærvær, der er, når man sidder ved siden af en døne. Hvem er det mere præcis de våger over, er det ældre mennesker, eller er der også børn, der ligger for døden? Altså, sådan som vi ser, der er praktiseret herhjemme, så er det mest ældre mennesker. Det vil sige, det er mennesker som er en situation, hvor de dør af en eller anden form for sygdom, kan man sige, som en konsekvenser af, at de har ledet et langt liv. Men de døer ikke på den måde af alderdom, de dører simpelthen af den sygdom, som gør, at de nu ligger der, hvor de ligger altså, som oftest i sænken. I deres eget hjem, eller på en eller anden form for institutionelt ordning, altså det plejehjemme, eller en plejebolige, eller hvor man nu kan være hende. Og lærerne har sagt god for, at nu er tiden ved at være inde, og så hedkaller man vågekonen til at sidde ved siden af. Og det er som ofte, som jeg sagde for, altså en aflastning af pårørende, eller en aflastning af de professionelle. Fordi de ikke har tiden til at bare sidde ved siden af den døne. Og det her med vågekoner er, at der er også kommet flere vågekoner, tjenester i Danmark, da den anden har rødkors forskellige vågekoner i tjenester rundt i landet. Jeg kunne godt tænke mig at citerere en af de her vågekoner fra rødkors, Jenny Riesmassen, som er pensioneret sygpleiske i Hasle på Bornholm. Og hun siger om sit arbejde, som forholdene er på plejehjemne i dag, så har personalet ikke tid til at våge ved døne. Jeg vil gerne afdrage på en gæld fra de mange gange, jeg selv som sygpleiske har måttet efterlade nogen, der så er død alene, fordi jeg skulle hjælpe andre patienter på afdelingen. Der er pensioneret sygpleiske, de melder sig som vågekoner. Er det så en kritik af deres arbejde, at det er tiden på danske hospitaler? Det kunne man jo godt sige, at det er i hvert fald en indirekt kritik. Det er jo en måde, hvor man ikke går i politiske protesttog, men simpelthen finder en måde at praktisere sit aldrende liv på en eller anden form for værd i praksis, hvor man simpelthen kan gøre op med nogle af de oplevelser, som man ikke havde oplevelsen af, faktisk var i orden, da man var i sit professionelle virke. Det er typisk pensioneret sygpleiske, som nu sidder som vågekoner rundt omkring i forskellige sammenhænge med døne personer. De siger jo selv, at nu har de muligheden for at have tiden, hvor de før i deres professionelle virke ikke havde tiden. Deres tid var simpelthen yderstyret eller fremadbestemt, struktureret, sat i system. Det her med at sidde ved den døne er noget, som på en eller anden måde sådan ophæver tid og sted. Der er enorm nærværd i det, så det er noget med bare at give sig hen, og ikke på den måde hele tiden være optaget af, hvad skal jeg nu nå, og nu skal jeg også, og så skulle jeg også have været inde til. Så du nødt til bare at kunne slippe tid og sted og give dig hen. Man kan sige, at tid er noget, som de færeste også har i dag, og det er noget, man hører om både i professionelle verden. Hvad er stor af behovet for folk, der kan give tid til den døne? Hvad er stor af det behovet? Som du selv siger, er tid en knapp ressource i det samfund, som vi lever i. Så på den måde kan man sige, at det er at have den tid, og kunne vælge, hvem man vil give sin tid til. Det er selvfølgelig et pludseligt privilegium, som kun Adlen havde for mange år siden. Så hvor tid, så har jeg, kan man sige, er dem, som er frisat for arbejdsledet, frisat for familieledet, og som har en selvbestemt tid. Det vil sige, de har en tid til rådighed, som de kan disponere over, og de kan gøre med, hvad de vil. Så de kan give tiden til en døne, som vågekone for eksempel. Hvad er det de helt konkret gør, som vågekone? Det er jo et meget privat rum, og jeg har haft mulighed for at se nogle forskellige klipp af, hvordan en vågekone kunne arbejde, og gøre sit vågekoneri, hvis jeg må bruge den betøjelse. Og det er for mig at se, som sagt, et meget privat rum, men også et meget sandseligt rum. Et meget overlyst rum. Det vil sige, der er ikke nødvendigvis alle mange ord. Der kan være meget berøring, der kan være en nærhed, en nærvær, en kontakt. Altså de holder den døne i hånden, eller hvad mener du? De kunne også være at holde på skulderen, men i hele tiden at have den der berøring som et omdrejningspunkt, går også igen i forhold til, når vågekone så efterfølgende beratter om, hvordan det er at være vågekone. Så det er berørerne, så det berører en ring følelsesmæssigt, så den fysiske berøring, og så den følelsesmæssige at blive berørt, er noget som bliver et centralt omdrejningspunkt. Men der er sådan en samstemmighed imellem vågekone og den døne, som jo, hvad skal jeg sige, er uden for slagsskabet, den er uden for familiens rammer, så det er et møde imellem en, man kan sige, livende og en døne, som så skal finde en eller anden måde at være til stede på i kortere eller længere tid. Ja, de kender jo ikke hinanden. De kender ikke hinanden, nej. Jeg tænker, hvis det var en af mine nærmeste, der lå for døden, så ved jeg faktisk ikke helt præcis, hvordan jeg ville have det med, at der kom en fremmede ind i det universe, og det er meget private rum, som du siger. Hvad siger de på rørende til at få en vågekone tilknytte? Altså, det er jo taknemlighed over hele linjen. Hvad for, når du både siger klipp af de her samtaler mellem pårørende, og hvad hedder det, og vågekonerne? Du kan jo finde masser af klipp på nettet, som artikulerer det her med, hvordan det er at være vågekone, og hvad man får ud af det, fordi der er ingen tvivl om, at vågekone er der, for de vedkomne får noget ud af det. Det behøver man ikke at løfte i sådan en forestilling om, at når man så får noget ud af det, så er det fordi man er selvisk eller egoistisk. Altså, det modsatte er at være philandtrop eller altouristisk, kan man sige. De er der, fordi de selvfølgelig får noget ud af det, som for mig at se er helt unikt, og hvad er det? Der bliver skabt et rum der, altså denne her samstemmighed skaber et rum, hvor vågekone har oplevelsen af at kunne få et nyt perspektiv på sit liv. Altså efterfølgende, når man kommer hjem og man mener til eftertanke, i forhold til den begivenhed, man har været optaget af, så giver det det her perspektiv på ens eget liv. Hvad er det for et liv, jeg lever, kunne jeg gøre det anderledes med denne her erfaring i baghovedet, i forhold til at være hos den døne? Og det er det her nye perspektiv, som man kunne sætte ord på i forhold til at sige, men det er en måde at kunne blive et bedre menneske på. Så vågekoneriet giver en mulighed for, at man simpelthen kan blive til som et bedre menneske. Man kan komme i en situation, hvor man har mulighed for at overskrive sig selv og sin egen måde at forstå sig selv i verden på. Så man kunne sagtens articulere det som et dansesfro. Du har sådan en bog liggende her, hvor der er en af de her vågekoner, en mand, som siger, det handler mere om livet end døden. Ja, og det er jo klart, det er jo Ole Jørgensens perspektiv, og det er det for den her bog uden enkelte vinger. Ja, men det er den her forestilling om, at for ham er det jo ekstremt livsbekraftende at sæde hos den døne. Så på den måde kan man sige, at døden og mødet med døden bliver den her mulighed for at kunne overskrive sig selv i noget, der er større end engelsen selv. Altså igen det der med, at døden er sådan noget, som vi renner i grunden, der taler om det på den måde. Jeg tror, det er Andi Warhol, der snakker om, at han har egentlig et fint forhold til døden. Jeg bare håber, at han ikke adder, når han engang skal døde. Altså, at vi har den der... Men forhåbentlig er der en vågekoner der. Ja, det kunne man jo så håbe i forhold til ham i hvert fald. Men det er noget med, at lige præcis, altså vågekoneriet, som jeg synes, man kunne kalde det for at gøre det til mere fenomen, at det får det her perspektiv på den levende liv. Og selvfølgelig også giver perspektiv til dem, der skal leve videre efter den døne, så er afgået ved døden. Man hører meget om, at døden er tabo i vores tidssamfund. Er de her vågekoner, er de med til at aftaperisere døden? Altså, egentlig vil jeg sige, nej, forstod på den måde, at det er jo stadigvæk noget, som ikke særligt mange får lejlighed til at forholde sig til. Det vil sige, det er stadigvæk det her meget private rum, meget intim rum, hvor vågekoner sidder sammen med den døne, hvor ikke pårøjende er til stedet, hvor ikke professionelle er til stedet. Så det er stadigvæk det her meget private rum, som på den måde får det her etiske omdrejningspunkt, at man skal vide, hvad man har med at gøre. Så jeg ved faktisk ikke om, man kan sige, selvfølgelig er det et bidrag til at sætte ord på, hvad døden er og hvordan vi forholder os til døden. Men det betyder jo, at sådan en bog som denne her, skal jo læses af folk, som så kan få den det oplevelse af, når okay, for ham, Ule Jørgen Jensen, der er det faktisk et måde at få et andet perspektiv på sit liv på og kunne for hendes vedkommende forsøge at blive et bedre menneske. Hvordan klæder, hvis man kan sige det på den måde, hvordan klæder vågekonerne sig på for at møde døden? Man tænker, det må også kræve meget psykisk. Man skal faktisk, det er en sørglig situation på en måde. Hvordan klæder de sig på til den situation? Nogle af dem, som jeg har haft lejlighed til at forholde mig til, hvordan de forholder sig til det, at skulle hen til den døne. Så er det noget med i hvert fald i forhold til Bornholm, at bruge de lange køretur til, at vende sig mere og mere ind i sig selv. Kom mere i kontakt med, hvad det er for en situation, jeg er i, hvor skal jeg hen for den her jordforbindelse, som nogle af dem snakker om. Og ene får den der, altså gå ind i denne her samstemmighed med en bestemt stemning for øje, så at sige. Altså, at de kan være der. De sidder jo, som oftest heller ikke at læse at bøge, eller gøre noget andet, men er hele tiden opmærksom på, hvor er den døne hende, hvad sker der her? Altså, der er en ekstrem nærværhed. Intensitet hver en, kunne man også godt itale sig det sammen. Man kan sige, at den er der hvert fald ikke for mange, og altså andre, der bruger at være en ledig stund, kan man sige, til at tjekke mobiltelefonen, eller optimere tiden til mest muligt. Det er så det modsæt, der gør så gældende, fordi det gør ikke andet end at være til stede. Men det er... For mig ser jeg det, som gør de her til, og så gør vågkonerne og vågkonerridet til et eksemplarisk samtidig og nostisk fenomen. For det er for os til at stoppe op, det er for os til at tøve og spørge til, hvad er det rent faktisk, vi bruger med os tid på? Altså, det her med, at du lige pludselig bare skal sæde, og sæde, ophæve tid og sted. Du ved ikke, hvor lang tid det tager. Det vil sige, du kan ikke planlægge. Så du skal på en eller anden måde bare være i det, du er i. Nogen vil sige, du skal være i nuet. Men de kan jo ikke være der hele tiden. De kan jo aldrig vide, at nu skal personen dø, om 3 timer, eller om 3 dage, eller om 3 uger. Og det er den der usikkerhed, som de kan træde ind i, og som de fleste er dem jo mestre. Og i hvert fald, bag efter for at vide, ej, hvor var det godt, at du var her, og hvor var det en fantastisk aflastning. Og det er jo typisk, som også Uly-Jørgen Jensen siger, at når den pårørende er noget af det her til, hvor det opleves som en belastning, fordi vedkommende bliver sidder der og sidder der, er næsten ikke bare ikke til at gå ud i køkkenet og tage en kop kaffe, fordi ting nuvis er mandendør. Så man kan sige, når de når det her til, hvor de ligesom hydkaler en vågekone og har brug for den her aflastning, så er det fordi, at vågekone så skal gå ind og træde i stedet for konen, eller en af de andre pårørende. Jeg ved, du også kalder vågekoner for i hverset. Kan du forklare det, hvad det er? I forhold til det her med perspektivet, som Uly-Jørgen Jensen her snakker om, så er det jo det her med, at det er nogle aldrende personer, som lever i det, som vi i tale sætter, som det aldrende samfund. Og når du er frisart for arbejdsmarkedet, eller arbejdslivet, frisart for familielivet, så står du der, og har egentlig kun dig selv at forholde dig til. Og spørgsmålet er så, hvem er man så? Hvem er jeg så, når jeg står her? Og ikke har nogen andre på den måde forhold mig til? Og det kan være tommerum. Det kan være tommerum, men det er jo tommerum, som kan mane til eftertanket i forhold til, at man får fat i, men hvad er det så, jeg oplever, som havne værdi, i forhold til mit liv? Og det er i hver sætter, spiller jeg jo på det her med i værksætter, og i værksætter er jo typisk kopplet op på arbejdsmarkedet. Så for mig at se, er i hver sætter, dem, der lige præcis lever livet, og i kraft af at leve livet, sætter de værdi. Så vågekunden får en mulighed for, at kunne reflekterere over og forholde sig til, hvad er det for nogle værdier, som jeg sætter i mit liv, og jeg har siddet det her meget intenserum hos den døning. Og de har jo også en vare, hvis man skal bruge en markedsbrug, som få har det, og de har det her med tiden. Og jeg ved, du har taget en bog, med her, som handler om, at det er mere, at man kan give, man kan give tid, man kan give noget, så andre er det noget, af det mest eftertrakteret i dag. Kan du prøve at forklare det? Det er Billy Clinton, han har et helt kapitel, om det her med at give tid, hvor han siger, at det er jo ikke alle i verden, der har masser af penge, men vi har allesammen 24 timer, vi kan give af. Og så fortæller han om den typiske, amerikanske frivillige, som er yngre, og som egentlig har et fuldtidsarbejde, men som så bruger, at den tid ud over arbejdstiden, til at give sin tid til andre. Men det er den her forestilling om, at netop det allerede samfund, hvor vi, i hvert fald i forhold til de demografiske pronoser, i 2015 er den situation, at der er flere mennesker over 65 år, end der er børn under 5 år. Det vil sige, demografien ændrer sig. Og det betyder, at vi får flere og flere i den øverste del af, af allers pyre midden, så at sige, som ikke bare afgår ved døden, så er det også rimelig raske og rørre i, og har de nogle skavanker, så lever mange af dem med dem. Så de har tid, de har energi, de har ressourcer, til lige præcis, at kunne give deres tid. Men igen i perspektivet af, at det er dem, der sætter dagens orden for, hvem de vil give deres tid. Altså, jeg prøver at i talesætte dem, som, hvor tids, tids, ejer, ikke? Altså... Det er jo altid godt at holde fast i et udtryk, som bærer på en av, kan man sige. I og med, det bliver brugt på den måde. Det bliver brugt også, som, altså, vågekone.dk. Altså, så får det en anden klang i den tid, vi lever i. Det bliver formet i den tid, vi lever i. Og det, jeg synes, der er en af det, mest tankevæggende i det, det er, at det bliver, altså, man kan sige, vågekoneriet får et fokus på det her med tid og sted, som noget helt andet, end som du snakket om før, det her samfund, der kører derude af og reager derude af. Så den her stillhed, eller... Ja, så det er, hvor du ikke er på farten, men hvor du egentlig får mulighed for at stoppe op og forholde dig til, hvad det her er for en verden, en verden, vi lever i. Det kunne sætte nogle andre værdier i spill, som kunne virke tilbage på den brede aktiveringstendens i samfundet. Altså, vi alle sammen skal være livslangt aktiv, ikke? Altså, vi skal aktivere os i hjæl, nærmest. Så på den måde kan man sige, der er vågekoner, en modtendens, og det er det en stillhed i et larmenes amfund. Det kan man sagtens sige her. Tak skal du have. Selv tak.