 Egrid Csillagok, második rész, tízedik fejezet. Ez a Libri Vox felvétel közkincs. Felolvassa a Majlinger Diana. Egrid Csillagok, ért a Gárdoni Géza. Oda Buda, tízedik fejezet. Ugyanabban az órában yumordzsák a betegek sátorai között bolyongot. – Melyik az a rab, akim a paradicsomba akarta röpíteni a padisak felséges személyét? Kérdezt az egyik örtől. – Az őre egy négy szögletű fehér sátorra mutatott. – A sátor előtt öt fehér turbános, fekete kaptános véghugolta tűz körül. A szultán orvosai voltak. Komoly és bús volt mind az öt. Yumordzsák a sátor őre előtt át meg. Beszélhetek el fogoljál. – Kérdezt az orvosokat, felelte az őrt izteletel. Yumordzsák az orvosok előtt meghajolt, azok is bólintottak. – Effendik, ha lehet a betegek szólálnom, kedves dolgot cselekedhetnék a padisaknak. – Az egyik vállat volt. A kezemozdulatát arra is lehetett érteni, nem lehet, arra is, hogy eredj a sátorba. – Yumordzsák az utóbbi értelmet választotta. – A sátor kárpítja a félik el volt vonva, benne egy nagy olajlámpaéget. A pap félik nyílt szemmel hagyattak ütt az ágyon. – Gyaur, szólt a török elébe lépbe, ismer szengem. – A pap nem felállt. Én az a Yumordzsák vagyok, akit rádbíztak egyszer, hogy akasz fel, te megszabadítottál az amulettem árán. – A pap nem felállt. A szeme pillája serebbent. – Most te vagy a rab, folytatta a török, és semmi se bizonyosabb, mint az, hogy lefejeznek. – A pap nem szólott elre se. – Az amulettem ért jöttem, szólt a török alázatosan. – Neked az semmi, nekem benne van minden erőm. Mióta nincs velem, szerencsétlen vagyok mindenben. – Házam volt a boszporuszpartján, gyönyörük is palotám, azért vettem, hogy a regségemre oda telepedjek. – A ház megégett, a benne volt kincseket ellopták. – A karomat egy csatában átszúrták, nézd a balkezemet, talán örökre nyomorék. – És mutatta a verös forradást, amely körül három hónapos lehetett. – A pap hallgatott mozdulatlanul. – Gyaur, szól csíróra lágyolt hangon a török, te jó ember vagy, sokat gondolkoztam rólad, mindig az volt a vége, hogy példáltan a te szíved jósága, ad vissza az amulettemet. – A pap nem felállt, csak a lámpaserteget mállettük. – Megteszek mindent, amit kívánc, folytat a kis szünetmulva a török. – Azt is megkísérlem, hogy megmentselek a hóhérkezétől. – Az énapám hatalmas pasa, a bátjám Arslán bég, míg él az ember, él a reménysége is. – Csak azt mond meg, hol van az amulettem? – A pap hallgatott. – Az amulettem, ismételte bosztusan a török, és megragatta a pap vállát. – Az amulettem, kiáltotta megrázva. – Sogy a pap fejel ógott, fölrántotta ő lőre. – A pap állal akkor lásett, megüvegesedett szemmel, nyitott szálljál bámult a semmibe. – Vége a második rész tizedik fejezetének. – Egrít csillagok, második rész tizenedik fejezet. – Ez a Libri Vokszalvét elközkincs. – Felolvasza Majdinger Diana. – Egrít csillagok, ért a Gárdani Géza. – Oda Buda, tizenedik fejezet. – Mikor a lekszélső őrt is elhajták, hajván megállt. – Íme, mondotta, megtettem, amit kívántál, most már veszély, mi ez a titkos szerencse, amit magammal hordozok. – Kabala, feleteti togzatosan a diák. – Kabala, ismételte mormogva a török. – És összevonta a szemöldökét, mint aki beleiparkodik hatolni az olyan szóértelmébe, amely ő neki homályos. – Ha jobban megnézed, szolta diák vállal a nyerekhez támaszkodva, látni fogod, hogy egyet csillagnak a képe. – A Szendervis imátsággal értkörül minden jó csillagot, jatagánt is ígértél. – A török mind a két jatagányát oda nyújtotta a diáknak. – Válasz. – A diák a kisebbiket vett el, beletűzte a zövébe. – Ezek a képek, folytatta, arra valók, hogy a testet körül hordozd. – Hétfelé kell meccenet mindeniket, és bele kell varnod a ruhátbélésébe, a turbánot bárseébe is tégy, ahol ez a Szendpergament akar, ott nem ér a golyó. – A töröknek megcsülönt a szeme. – Nem ér a golyó? – Nem, hallott el bizonyosan már olyan hősökről, akiket nem fogodt a golyó. – Hogy ne? – Hát se pénzért, se jó szóért ne hagy belőlesen kinek, még csak ne is mutasd, mert elveszik tőled, ellopják tőled, elcsaják tőled. – Hoho, vannak-e messzem? – De még ez nem minden. – Az egyik papiros azt mondja, hogy gyermeket és nőt ne illes addig se kezeddel, se fegyvereddel, még nagyúr nem leszel. – Minden gondod a vitésség legyen. – Az lesz. – Mert nagyúr leszel ám, belőled Magyarország Begler pégje lesz. – A töröknek a szája is elnyél a támulatában. – Begler, bég? – No, nem holnap reggel az bizonyos, hanem idővel, mikor kitűnik a vitésséged. – A szen az is megvan érva, hogy a korán szavai szerint éj. – Légy buzgo az imátságban és a szen mostásban. – És a ki jót se lekszik veled, te az arvosszat ne cselek egyél. – A nagy buta ember áhitattal nézett a diákra. – Álmodtam sokszor, mondodta, hogy úr leszek. – Megállmodtam én azt. – Hát hét felé? – Hét felé, nem baj, hanem is egy forma nagy, – A szerint, hogy melyik test részetet akarod legjobban takarni. – A török boldog el merengéssel nézett maga elé. – No, mondotta a fejét felemelve, ha úr leszek, megfogadnak téged író, de ákomnak. – Gergél, az ajkát harabb dálta, hogy kinek törjön belőle a nevetés. – Új fel, hát barátom, szólt hajván boldogen, – S tartott alavat, míg a diák felült. – A diák bele nyúlta sebébe. – Nézd hajván, ihol egy gyűrű, – Tudod a magyarnak az a szokása, hogy nem fogad el ingyen semmit? – Hajván elvette a gyűrűt és rábám volt. – A diák folytatta. – Te nekem szabadságot és lovatattál, – Én ezzel a gyűrűvel fizetek neked, – Allag segítsen, kopasz, és rácsapott a lovára. – Hajván meggapta a kantárt. – Megállj, csak, török gyűrű ez, ugye? – Az. – Hol vetted? – Mik az ödvenne, Hajpen tudni akarod, egy jani csáré volt. – Hajván egy percig bután nézett maga elé, aztán vissza nyújtotta a gyűrűt. – Nem kell, taló értes a szabadságért eléggé megfizettél nekem, – És visszadukta a gyűrűt a diáksevébe. – Gergely délnek fogta az irányát, – Hogyha net alán üldözik, arra feléüldözzik, – És ne a budai úton. – Ahol már nyugadnak erezkedett a felhők között, – Keleten derengett a hajnal. – A széles országutat egy helyen keskeny útszált a kereztbe, – Gergely egy csabesen ügető lovast pillantott meg az úton. – Ha egy formán haladnak mind a ketten, – Éppen az út kereszteződésénel kell találkozniük. – Gergely az első pillanatban lassúb ügetésre fogta a lovát, – De aztán, hogy amaz is meglashudott, meginyargalásnak erett. – Ha maráboda ért így száz lépéssel. – A szemmel egyre az idegen lovason. – A növekvő reggeli világoszágnát megdöbben velátja, – Hogy egy hosszus üveg üyanicsár igyekszik feléje. – Megrántja a lovát, és meg áll. – Áll, amaz is. – A luciferjét, mormogja. – Ez a török megfog engem. – Áll ált a lélegzete is ilyetében. – Ekkor azonban harangkondulásként üt a szívébe a dobó István szava. – Az a fő, hogy ne féljünk. – Gyermekorától nem látt a dobót. – Mi ott a török bálint elhajta Ferdinandot, – S a János király pártjára állt, – Az ott a dobó nem járt se sziget várott, – Se somogy várott, se ozorán. – De azért Gergely hálása nem lékezett reá, – És ez az egymondása megmaradt a fülében. – Az a fő fiam, hogy ne féljünk. – A török kis alacsönlava újra elindult, – Ő is megsarkant júzt a lovát. – Hát legyen, a keresztuton találkoznak. – Lehet, hogy nem is őt üldöz ilyetörök. – Oda kiát neki egy jó reggeltet, aztán tovább vágtat. – Csak hogy ez az út, amelyiken a török jön, – Éppen alkalmas lenne arra, hogy felkanyarodjon éjszak felé. – Találkozniük kell. – És ha a török fegyvert ránt? – Gergely soha sem kűzett még. – A török bálint udvarában Gábor papi is, – A török bálint is tanította vívni, – És a török rabokkal mindennap perekedett. – De azt csak játék volt. – Talpig vasba volt a költözködve, – És még csákányal is a ligárt hattak volna egymásnak. – Hiszen csak gyidája vagy kardja volna, mint a janicsárnak. – De a hitvány gyatagán. – Az a fő, hogy ne féljünk, csenlőd meg ismét a szívében. – Ment tovább, vágtatva, amelyre megindult. – A török azonban nem vágtat. – Gérgány neki tüzesedve kanyarodik rá az útra, – Améken a török áldogál, – És csak nem rikolta a remében, mikor látja, – Hogy a török megfordul, és ugyan csak iskolám előtte. – Ez nem lehet más, mint tulipán. – Tulipán, kiáltja a diák. – A török a kiáltásra még inkább veri a lovát, – Szággoldak eskeny kocsiútan. – A kisló jó futó, de az úton tótsák vannak, – Agyagodt a föld. – A török árkotak a rugrani, – Hogy letérjen a mezőre, aló elcsúszik. – A török végig hönpölyödik a földön. – Mikor a diák odaér már talponál a török, – És kezében tartja a lándzsáját. – Tulipán, kiáltja a diák kacagva, – Ne volondozjon. – Ó, feneterentette, mondja röstelked a tulipán, – Hát maga az úrfi. – Na, maga ugyan vitész katona, – Kiáltja nevetve a diák, – És leúrik alováról. – Azt hittem, üldöznek, – Röstelkedett tulipán. – Hát hogyan menekült meg? – Ésszel tulipán, – Darabig vártam, hogy maga ki szabadít. – Lehetetlen volt, – Men tegetőzött tulipán. – A rabokat a tábor közepére fogták, – És annyi őrállott minden felé, – Hogy magam is alig birtam elosonni. – Förrángatta a lovát, – És vakaródzott. – Hogy abb varjak egyék megeszt a lovat, – Hogyan jut a kénezen haza? – Hát úgyhogy vezeti. – Az orfi nem jön velem? – Nem. – Hát, – Én budára megyek, – Akkor megint a török kezébe kerül. – Hamarábot leszek mint ők, – Aztán ha éppen baj lenne, – Ott van az én uram, – Az hatalmas ember, – Kire is lehetne ha akarna. – Tulipán újra felült alovára, – A diák is, – Kezett nyújtott tulipánnak. – Tisztelem az otthon valókat. – Köszönöm, felállt a tulipán, – Én is tisztelem az uramat. – Nem mondjam meg, hogy részegen talált, – A szolgák borát iszom. – Jó jó tulipán, isten ágyameg. – Tulipán még egyszer visszafordult. – Hát a papúr? – A diáknak könny belávadt a szeme. – Azt szegény beteg, – Nem beszélhetem vele. – Még valamit akart mondani, – De vagy a könnyektől nem bírt, – Vagy hogy meggondolta. – Egyet lebbentett a kantáron, – És megindult kelet felé. – A nap alta diák az erdőben töltötte, – Csak este mert tovább indulni nagykerülővel Buda felé. – A nap akkor kelt, – Mikor a gelérthegyelőt elterülő nagy sikra érkezett, – Ott már ledoptam agárról a turbánt, – A köpenyeget meg hátra akasztotta a nyerek fára. – A mezző minden felé harmattól gyöngyözett. – Gergely lesz általóról. – Levett kezett derékig, – S harmadott szedett a két penyerébe. – Úgy most zsod ki a kétnapos porból. – A most esültem megfrisült, – A lois legelt az alatt. – A nap elsősügaraiban melegedvesi ettek tovább az országúton. – Ott már tele volt az útkörnyéke a budai csatanyomaival, – Tört kopiák, szét omlotágyuszekerek, – Horpat válvasak, döglötlovak, vértek, kardok, – Feket ére festett, üstforma, hitványnémet sisekokhevertek minden felé. – És temetlenül marad holtestek. – Egy kökénybokor körül öt német hevert, – Kettő hangat, egy összegú borodva, kettő szétroncsolt felyjel. – Hármát talán golyó öltemeg, – Kettelyetem odavántszorgot halálosan megsebesülten, – És ott lehetek ki a lelkét. – Ne híz büszter jengett a levegőben. – A lovas közeledésére hallók repültek fel a holtestekről, – És egyetkanyarottak néhány jönni magasságban a mező felett. – Távol a bültek le megint, hogy lakmározzanak. – Kürtriballására emelte fel a búslátványról Gergely a fejét, – Budára egy piros ruhás csapa terezkedett a lállassú lépésekben, – Előttük valami 5-10 beöltözött főúr, – Mögöttük valami sötétkék ruhás, hosszú gyaloksereg. – Gergely az elők haladók között egy fehércsuhás papi embert látott. – Az a híres györgybarát, gondolta. – És a szívem aggdobbant. – Györgybarátról kis gyerekkorától kezdve annyit hallott beszélni. – Nagyobb volt neki a királynál is. – A barát mellett egy vörös bársanymentés, kövágtól messzire tündöklő lovás léptetett. – Gergely megismerte törökbálintot. – Ál fusson. – Gyanutkelt, hát a futása. – Törökbálint után a küld egy lovást, és akkor bűnösként húrcolják az ő szeretet urához. – Megmondja, hogy a pappal mit műveltek. – Akkor egyszeriben álkergeti a színállől törökbálint, – Hiszen ő hitta be a törököt a német ellen. – Azt hallgass el most, hogy az ő házanépe megele kart a puszti törni a törököt. – Főtt a feje Gergelynek, hazudni nem szeretett. – Becsitelen valaminek tartotta, hogy éppen annak hazudjon, aki fölnevált-e. – Csak állt hát az országot mellett hajadonfővál, elverösözött torcával, – Aztán leszált a lováral, és tartotta a kantáránál fogva. – Jöjjön, aminek jönni ekel. – A lóéhes volt, amint azt látta, hogy szünetel a dolga beleharapotta fűbe. – Hely az Isten ágy a megesztalovat, de főképpen az égységét. – Mit csoda jó munka most ide oda rángatni, mint ha akaratos volna? – Mit csoda szerentse, hogy aközben hátat lehet fordítani a beszélgedés behevő turaknak? – Már ritda bognak, már rit beszélnek. – A vénlónak, hol ide, hol oda kell fordulnia, – Sól őszalad egyet gazdája körül, hol a gazdája ő körülötte. – Aztán az ördög gondolna, hogy a szél is tud az embernek segíteni. – Egy keletről szálló, gyengefú vallat, kárpított emel az útsága porával, – És azonát csak annyit lehet látni, hogy valami fiatal legénykevesződik a gyépen egy ottromba szűrkelóval. – Bizonyosan a németek hagyták gazdátlanul. – Legyen boldog bele! Gergely megkönnyebülten lélekzett, mikor látta, hogy a főurak már háttal vannak feléje, és senki se kiáltja. – Gergely, fiam! – Felugrat újra a lóra, először csak hassal, aztán átvetett a lábát is, és arcala menez felé fordult. – Akkor látta, hogy a sötétkék ruhába eltozott gyalok sereg mindláncra van fűzve. – A rúhájuk rondjos, a hajjuk sáros, az arcuk sápat. – Öreg ember nincs köztük egyszer, de sebesült az van sok. – Egy magas rondjos rabnak merül kékvaros redagat sebb az arca, csak éppen az egyik szeme látszik ki az összeroncsolt arcból. – Vajon nem éppen török bállint vágta el az torba. – Végre a második részt 11-lik fejezetének. – Egrid csillagok, második részt 12-lik fejezet. – Ez a LibriVox fálvétel közkincs. – Falolvas a Majlinger diána. – Egrid csillagok, ért a gártonyi Géza. – Oda Buda. – 12-lik fejezet. – Gergely csak akar látt a Budát először. – A sok torony, a magas falak, a pesti oldalra hajló, fáslombos király kert, minden állomféle újság volt neki. – Hát ez a mátyás király volt lakó helye. – Itt lakott lajos király, és itt lakik, ezt látja mindig az ők is évája. – A kapun alabárdos ő rállott, de a fejét sem oltított a gergely felé. – Gergely kérdezés nélkül halad fel az úton. – Felbámolt a királyi udvarba, az udvaron kereklő nagy márvány vízmedencére. – Aztán a szengyörtére nált meg. – Figyelmét az összevizta hányt ágyúcsoport kötött ele. – Füstös, ott romba ágyjuk. – Látszik a sáros kerekükön, hogy a Németek tölvették el. – Talán épp tegnap. – Jó napot vitészurám, szólt egy ottálló őr katonának. – Úgy ez Német, Zsákmány. – Az, fele te büszkén a katona. – Gergely újra a nagyágyjukra bámult. – Volt köztük három is akkora, hogy húszö körsebbirta volna őket megmoszdítani, és a sokágyúk bűzzet még a puskaportal. – Vitészurám, szólt ismét Gergely. – Ismerj el az örektöceit, a fakezüt. – Hogy ne ismerném? – Hol lakik? – A marra le, szólt a katona a fejével északraintve, a Szentján a sudszában. – Nem ismerem álménít az utcákat. – Hát csak eredgyöcskös, egyenesen, aztán kérdezős kögyel. – Egy kis zöldházban lakik, a kapufölött ílóg, íjas lakik ottan. – Szagittárius? – Az. – Gergely még egy pillantás vezet az ágyura, aztán az örekt szürkével állkocogott. – Sok kérdezős ködés és mutogatás után rá talált végre a Szentjános utcára, és abban egy kis zöldre festered egyemeletes házikóra. – A házikón csak öt a blakocskalátszott, három az emeleten és kettő a fölccinten. – Középet egy szoba ajtónyi kapú volt a bejárat. – A falőt lógott a nagy, vörös bádogí. – Cetselyék az emeleten laktak, és Gergelye, hogy benyitott, az öregúrát reggeli köntösben papucsban találta, amint egy hosszúnyelű légycsapóval az almári moldalán csattogott. – Ne, kutya! – Mondott, akkor át csattint van, mint a puskalövés. – Aztán, hogy lépéseket hallott, folytatta. – Nincsenél bátra bállat a világon, itt ütön velemülket egymás szeme láttára, aztán a helyet, hogy menekülne, még ráül a szakállamra. – Ne, kutya! – És a légycsapóval a levegőben suhant egyet. – Édes, apámuram, szólt Gergely moslyogva, jó reggelt. – A zöregs csak erre a hangra fordult meg. – Nini, Gergely fiam, szólt Ágra merezt vevreg szemeit. – Te vagy az lelkem? – És még az állal is lelked bámulatában. – Gergely maga is csodálatosnak érezte, hogy ott van, de mégis várta, hogy meg a lejék megcsókolják, mint othon szokták keresztesen. – A szóra az asszony is kilépett a szomszéd szobából. – Az is ép úgy meghökkent, és ép úgy áll bámult. – Hogyan jöttél? – kérdezte. – Mi hazadt ide, fiam? – És ő mégis megcsókolta, meg simogatta a haját. – De máskor, mint ha meleg ebben csókolta volna meg. Gergelynek csak éppen árnyékként ázröppen ő gondolata volt ez, inkább érzés, mint gondolat. – Nem egyéb ért jöttem, felállta Gergely, csak hogy ternének vissza keresztesre. – Ohó, felállta az öreg, mint ha azt mondta volna, mit csodaos toba beszéd ez? – Láttam a török hadat, beszélt a tovább Gergely, azok el elfoglalják Budát. – Ohó, szólt még erősebb bencecei. – Mint ha azt mondta volna, ez még nagyobb osztobaság. – Az aszton is úgy nézett a fiúra, olyan szánakozó arcál, mint ahogy ez együtt győjekre szokás nézni, akik a maguk kis eszével baloncságot gondolnak. – Éhes vagy el elkem, kérdezte a fiúvállára téve a kezét. Talán nem is a luttál. – Gergely, igen, tis nemet is bólintott, félszemel a nyitott ajtóra pillantgatott, s közben az asztalon állós aktáblára bámolt. – Viccuskát várod, ugye? – szalt az aszen az urára pillantva. – Nincs otthon, fiam, nem is jár haza, bent van a királynén áll, csak néhasszök hetik meg, akkor is hintón jön, udvarifullaj tárral, az ám, s hogy sustorgás hallatszott összecsapta a kezét. – Jézus Márja, fut a teljem! – Gergely arra várt, hogy cecei folytatja viccáról való beszédet, azonban az öregsök őlt, pislagott és hallgatott. – Hol a tisztelendő úr, kérdeztet nyomott szívvel, Gergely. – Temet, felállta unatkozó arca a cecei, összeállt néjány baráttal, temetnek. – Németet? – Persze, hogy Németet, mióta háború van minden nap kiértemetni. – Érdemes is a Németet temetni. – És nem lőttek rá? – Fehérinkben vannak, az olyan nem lövik. – Én még sok temetetlent láttam. – El hiszem öcsém, vágtunk jócskán. – Az öcsém szó megint kedvetlenül érintette Gergelyt, de már nem állhatta tovább, viccára fordította a beszédet. – Most is a királynén áll van? – Ott, felállta az öreg. – Fölkelt, és végig sétált a szobán. – Az arcel közben valami komoly és méltóságos kifejezést öldött. – Aztán neki fogott, és elmagyarázta, hogy a kis viccát gyögybörát vitte a minap a királynéhoz, és bemutatta a várkertben. – A csese műkirályfi egyszerre rámosöldott viccára, és felélyen nyújtogatta a kezét. – Vicca se volt rest, az ölébe kapta, mint otthon a paraszt gyereket szokás, és megkindáztatta a levegőben minden tiszteletnél kül. – Még azt is mondta neki, te kis mújá. – Attól a naptól kezdve maga mellé szerette a királyné, és most már hálni sáreszti haza. – Gergely elalinte csak érdeklődve, de aztán ragyogó szemmel hallgatta az öreget. – Kisé furcsáltal, hogy cesei méltóságos arcatölt és hűvesen pillantra, végül megint elkomolyadott. – No, millelt, szólt az öreg, mért néz alajon ostobán? – Álmos vagyok, felállta Gergely, és alig bírta visszatartani a könnyelyit. – Mert akkor már átértette, hogy a kis éva nem lesz az ő felésége soha. – Vége a második részt 12. fejezetének. – Egrít csillagok, második részt 13. fejezet. – Ez a Libri Vax felvétel köz kincs, felolvas sa Majlinger Diana. – Egrít csillagok, írt a Gárdonyi Géza. – Oda Buda, 13. fejezet. – Hát mi is történt Budán? – Az, hogy a Német szeretett volna beleülni. – A király ne engedte volna is, de a magyarulraknak sehogy se tetszett a gondolat, hogy mátyáspalotájában Német tanyázon. – Segítségül hívták a törököt, és addig is védekeztek. – Mikor a török segítség elő hada megérkezett, már akkor fogyatkozott a Német. – És mikor a szultán is megérkezett robban táborával, Roggendortnak a hada szét volt várve. – A barát, csak így nevezték a híres Martinudzi györgyat, 400 Német robott, mit üdvözletül a szultán elé. – Velemenn török bállint, és az ős Petrovics Péter is. – A szultán cserepesen állta hadával, egy tábori államás nyira Budától. – Az urakat tornyos és tornácos se jemsáltorában fogadtak egyesen. – Mind a hármat ismerte már a nevéről. – A barátról tudta, hogy anak a fejével gondolkozik a magyar nemzet. – Török bállintot meg abbalaz időből ismerte, mikor bécsvárosára akarta kitűzni a félholdas lobogót. – Bállintur akkor lekaszabolt a kászomboset a seregével együtt, és ugyamlegették a törökök, mint a tüzesördögött. – Az őrák Petrovicsról már előre megmagyar ezt a tolmács, hogy rokon alcsacsem ők hirajnak, és hogy ő volt az, aki 1514-ben dosre gyögyött lett a szított talováról, és rabu leítette. – A három órad bevezették a sátorba. Mind a hárman meghajoltak. – Aztán, hogy a sultán eléjük lépet, és kezét nyújtotta, a barát is lépet tegyett, és megcsokolta a sultán kezét. – Az őrák Petrovics is kezett csokolt. – Török bállint késcsok helyed ismét meghajolt, és elhalványodott arcsal, de azért büszkén nézett a sultánra. – Na, ez gorombaság volt. A barátban áthült még a csont is. – Ha ezt tudta volna, egy szóval sem erőltette volna bállinturat, hogy velük tarcson. – A sultánnak a szeme pillája serebbent. Késcsokra nyújtott kezét kis séfejjebe mellte, és feltette török bállintnak a válára. Megoláltá. – Mindez olyan családiasan, magyarosan történt, mint ha máskét nem is történhetett volna. – A sátorban ott állt a két fiatal a sultán fi is. Nyályasan szorítottak kezét a magyarurakkal. – Bizonyosan előre megoktatták őket, hogyan viselkedjenek. – Aztán megint az apjuk mögéj állottak, és török bállintra függesztették a tekintetüket. – Hát, látett is őt nézni. Micsod a méltóságos, szép magyar ember. – Ahogy ott áll a vágott túljú, rösserem atla szöltezetében, minden más méltóság elhalványodik mellette. – A sultán vén birkaszemes gyakrabban fordul török bállintra, mint az előtte hajlongó barátra, – Aki körmen font latin orációban jelentette, hogy a nimet veszed el van hárítva, és hogy a magyar nemzet boldog, nyikor ilyen hatalmas pártfogószárnyet erzi maga felött. – A tolmárts szulejmán pasavolt, egy beteges, soványre regúr, a kis úr ilyen legény korában került a magyar földről a törökök közé, és mind a két nyávet hibá tanul beszélt-e. – Mondatról mondatra fordította a boráts szónoklatát. – A sultán bólogatott, aztán, hogy a beszéd egy még meghajlással végetért, a sultán elmosoidott. – Jól beszélt el, azért is jöttem, mert János király barátom volt, az ő népérnek sorsa nem idegen nép sorsa nékem. – Az országban visszakált érni a békeségnek, a magyar nemzet ezután nyugodtan alhatik, az én kardom fog felött előrködni mindenkoron. – A barát a boldogság kifejezésével hajolt meg, az öreg Petrovics könycsepet törölt el a szemében, csupán török bálin nézett felhősomlókkal maga elé. – Hát lássuk, mi fél ennépel küzdöttetek meg, mondotta a szultán. – Lóra ült, és a magyar úrak kíséretében lassulépést végig lovagolta rabok során. Ott áltak és térdeltek azok két hosszus orban ahomokon, közel a dunához. – A szultán jobb ilyen a barát lovagolt, bal felől szulejmán pasa. – Néha azonban a szultán hátra is fordult, és hol Petrovics hoz, hol török bálinthoz, hol a fiai hosszolt. – A rabok mindnyiályan leborultak a szultán előtt, egyik másik esdeklő nem elte felé, ilyen megláncolt két kezét. – Róngy, zsaldos nép, mondotta törökül a szultán, de erős testalkatulak. – Voltak erősebbek is, mondotta rám a gyirul török bálinthogy a szultán hozzája fordult. – Volt egy néhány száz, de azok nincsenek itt. – És hogy erre a szultán kérdőtekintettel nézett rája, török bálinthogattam válaszolt. – Azok a tém vágtam le. – Viszatértek a sátorhoz. – A szultán nem ment be, hát tábori széket hoztak elő, de a küldötségnek nem hoztak széket, semmi a szultán fiaknak. – Mi történjék a rabokkal felség? kérdeztelom hát pasa. – Üssétek le a fejüket. – Felalta a szultán olyan egykedüen, mint ha azt mondta volna, keféjétek maga kaptánomat. – Leült a sátor elé egy aranyos himzésüpárnára. – Mögélj állott két pávatól legyezős szolga, – És nem is a pompakedvéért, hanem valóban a legyek miatt, – Mert augusztus végén járt az idő, és a táborral a legyek mi riárgya utazott. – A szultán mellett ott állott a két fia is, előtte levert süveggel a magyar urak. – A szultán egy percig magáli nézett, a szent örökbálint hozz fordult. – Valami papeset rabul az úton, a te vármegyétből való, talán ismered? – Törökbálint megértette a szultánt, de azért meghagadta a tolmácsot is, és magyarul felelte. – Az én vármegyétből való papokat minn nem ismerem, – Van a birtokajma negy néhány száz mindenféle hitű, de lehet, hogy ezt a rabot ismerem. – Hozzátok ide, parancsolál szultán, – És a szemöldökét felholdazva unalommal nézett magáli. – A Dunapartról felhaladszott a fejezészaja, – Kiáltazások, könyörgések, és minhez összevegyült a táborzajgásával, – Két ember hozott aztán sietést egy lepedőbe burkolt alakot. – Lefektették a földre a szultán előtt, és levonták a fejéről a lepedőt. – Ismered? kérdezte a szultán, fél oldalt nézett örökbálintra. – Hogy ne ismerném? felállta meg rendülve törökbálint, – Hiszen ez az én papon, – És körül nézett a jelen lévőkön, – Mint ha magyarázatot várna. – De a törökmeltóságok arca hideg volt, – Csak fagyosan rá meredő fekete szemekkel találkozott. – Valami baj a történt, szólt a szultán. – Már akkor is beteg volt, mikor a táboromba hozták. – Temessétek el tisztességesen, szólt a szolgákhoz fordulva, – A keresztényvallászertartása is szerint. – Aztán ezüst tálcán, ezüst beharagban frissítőket hortak körül, – Valamirná rancslébül és rózsa vízből készült itt al volt ez, – Jeges és illatos. – A szultán nyájas mosojgással kináltam a gelsőnek törökbálintot. – Vége a második részt 13-dik fejezetének. – Egrid csillagok, második részt 14-dik fejezet. – Ez a Libri Vauxhall vétel közkincs. – Felolvassa Maylinger Diana. – Egrid csillagok, ért a Gárdonyi Géza. – Oda Buda, 14-dik fejezet. – Gergelynek egy kis udvari szobában ágyatvetett szetszényé. – A fiúnak nem annyira az ágyeset jól, mint inkább az, hogy magára marathatott a bánatával. – Hogy a királynni megszerette az ők is éváját, azon ő nem csodálkozott. – Az ő véleményes szerint nincs a világon szeretni való teremtés évánál. – De az mégis csak szívbeli fájdalom, hogy szetszéljék annyira büszkék rá. – Vicsuskal királyi udvarba elmelkedett, ahol csak hercegek meg ország nagyjai forognak. – Hogyan lépjen felhozzá most már egy ilyen semmi kis ember, akinek se háza, se címere, se kutyája nincsen. – Ledölt a kopot medvebbőrlószára, és a karrierra fektette könytölesőző orszáját. – Jó tulajdonyság az a szomorusságnak, hogy el is altatja az embert, meg is vigasztalja mindenféle kedvező állombal. – Gergely jó fél napot aludta medvebbőrön, és mosajogva ébred felutána. – Csodálkozzon ézett a kiszthabba falára, a falonfüggő ferdelábbu szentimre képre, aztán állkomolyodott. – Arcát a két tenyerébe fektett ve könyök altatérdén. – A fejében sötét örvénylés forgatte egymásba a kétnap történetét. – A nagy török tábor, az elfogás, a paphalála, a menekülés, a budaivár, az ők is feleségének elröppenése, a mostohal szülők színeváltozása. – Mindez egymásba kavarogva örvény lett az elméjében. – Aztán a lóra gondolt, a vén szűrkére, hogy attak ennek ilyen niya innia. – Hogyan fogj ő azon megint hazaballag nisom, hogy várra? Mit fel elhagy kérdik, hogy hol a mester? Kifogj őket tanítani ez után. – Bizonyosan Tino-disebestjén, a bénak ezű, hiólantos. – Fölkelt és megrázkódott, mint aki rosszállomnak a nyűgeiből akar kibontakozni. – Átmencez egy éghez. – Édesanyám, mondotta az asszonynak. – Én csak azért jöttem, hogy meghíreljem a török veszedelmát, most már visszatérek. – Az asszony az ablaknál őlt, és aranycérnál valamit gyolcsodszegett. – A nők akkoriban aranyozott inkább lértviseltek, a leányának varta. – Hová sietnél? kérdezte. – Hiszen még csak nem is beszélgettünk. – Az uram nincs itthon. Ő is akartalán szólalni veled. – Hát bállint urná voltál le már. – Nem, felelt a odiák. Nem is megyek hozzá. – Csak úgy ugrottam el hazúrról, hogy nem is mondtam, hova megyek. – Hát az öreg papunkkal nem akarsz beszélni. – Hol lakik? – Itt velünk, hol lakna másut. De most ő sincs itthon, temet. – Még mindig cívódnak. – Most még többet, mint az előtt. Most ő a Fertinán party, az uram meg a János party. – Mondja meg neki kegyelmet, hogy tisztelen. – Szendékosan nem szólította anyámnak. – Az asszony egyet fordította valáson, és csak egy-két persznyi hallgatás után válaszolt. – Hát akkor nem tartóztatlak, Gergely fiam. Csak éppen egy kisebbédel kínállak meg. Féretettem neked. – Nem akartalak zavarni a nyugovásodban. – Gergely lehajtotta a fejét. – Bizonyára azon gondolkozott, hogy elfogadja az ebédet. – Végre is arra gondolt, hogy hát ha megbántja őket, elfogadta. – Az asszony sárgabőra brosztfetett az asztalra, és hideg sültettet rá, meg bort is melléje. – Eközben bálinpap is hazaérkezett. – Máskor csak az estetette haza az irgálmosság munkájából, az nap korában tért haza, mert a hőség és a munka elfárasztotta. – A nyomában baktatott bececei. – Gergely kezett csókkolt a papnak. – Aztán, hogy az visszatolt az asztalhoz, evis közben felállgetett a kérdéseire. – Hogy megnőttél, bámuldozott a pap, embernyi ember vagy, pedig, mint ha csak tegnapzakattá volna áltőlünk, és körül pillántott. – Vissza hol van? – A palotában, felálltett a cecei. – A pap tekintet a magyarázatot kért, cecei ment eget őtzve felállte. – A király négé meg szerette, nem erezti. – Mióta? – Egy nehály napja. – Csak nem a gyerek mellett van. – Hörkent fel a pap. – Mellette van, felállte cecei. – Csak nem gondolod, hogy pestonka, van ott pestonka elég. – Vissza csak épp, hogy ott van, no. – A telányodat szap olyai fia mellett, kiáltotta a pap a színéből kikálve. – Cecei nyugdalanul baktatott végig a szobán. – Hát mi van abban, felállta megfordulva. – Nem te mondta, hogy inkább a magyar, ha kutja is, mint a német, ha angyal is. – De, hogy a telányod ringatja a szap olyai fiat. – Szolda pap a haraktól, kivörösödve. – Sírtelem felcsattant, égtelendüvel ordított ceceire. – Hát így meglágyul az ember esze, ha megvénül. – Hát elfelejtette, de, hogy annak a gyereknek az apja hó hér volt. – Elfelejtette, de, hogy vele megyüttettél a dózsa györgy húsából. – És úgy vágta a széket a föltös, hogy darabokra ratchent. – Gergely szájából kiesett a falat. – Láfutotta lépcsőn és elővezette a lovát. – Árohant anélkül, hogy árbúcsúzott volna. – Vége a második részt 14. fejezetének. – Egrid csillagok, második részt 15. fejezet. – Ez a Libri Vox felvétel közkincs. – Felolvassa Malinger diána. – Egrid csillagok, írt a gárdonyi Géza. – Oda Buda, 15. fejezet. – Kirei palot előtt leszált a lováról, és a kantáránál fogva tartotta. – A palota falán szekér keréknyi nagy napórát pillantott meg. – A nap akkor épp a felegek mögött járt, – És az aranyozott óra rúcsak halványárnyékvetéssel mudatta a római négyet. – Gergely az ablakokra visgálódott. – Sorra nézte valamennyit. – A földszintiéket, az emeletiéket, aztán a toranyablakokat. – A palota kapulyán katonák jártak kiésbe. – Egy összakáló, hajlott hátú, agmagyar úr két iródeákkal lépegetett be a kapun. – Nagy úr lehetett, mert mindenki köszön neki, ő azonban nem köszönt vissza senkinek. – A dielkei tekesbegönjött papirosokat vittek. – Postós üvegűk szélében úttal volt tűzve. – Az őükön rész kalamári slógott. – A nap ahogy rájjuk tűzött, az árnyékok is méltóságosan mozgott előre a palota falán. – Az után egy végkonylávú szőke katonát pillantott meg Gergely. – Csak a lábát látta, a piros csizmába, piros nadrákba foglalt végkonykét lábát, de arról is megismerten, hogy a szigetvári éverségből való. – Nagy bálint a neve. – Megfordult, és a szengyörtér felés ilyetett a lovával. – Nem akarta, hogy a török bálint emberei közül valaki megpillancsa. – Hanem odébb megint csak ismerőssel találkozott. – Egy mozgékony kis, kerek szakáló ember volt az, – Martin falvi imre, török bálintnak a deákja, sáfárja, hadnagya, szóval egy mindenképpen hasznos belső embere. Gergely átugrott alova túlsó oldalára, hogy az arszát eltakarja az elől az ember elől. – Azonban imre deák, az örökké fűrkészül szemes ember meglátta. – Neni, kiáltotta. – Gergely a csém. – Gergely fülig elvörösadette nem elte fel a fejét. – Hogy kerülsz te ide? – Az úrhoz jöttél. – Hát ezt a lófejjőkről hosszett fel. – Hiszen ez nem a milóvajinkból való. Gergely szeretett volna elsüjedni a kövezet alá, az ökörnek nevezet érdemes állattal együtt. – Ha nem hamar összesed előtszködött. – Az úrhoz jöttem, pislagot röstalkedve. – Hol van? – Nem tudom megjöttem ár, a Németra bokat kísért a szultán elé. – Ha haj, David-éz ember ami úrunk, láttad volna, hogy aprította a Németet. – Ma egy hete is úgy jött vissza a csatából, hogy csurran vér volt a jobb karja. – A kirány ne az ablakban ült. – Ahogy ellovagolt el a te, felmutatta neki a jobbját, a kardal együtt. – Nincs ad, ha marha veszed elem? – Nincs, felelti Gergely. – Hát az örek kutat kitisztították el a rabok. – Ki? – A cséplök nem lopnak? – Nem. – Az úrfiekegéssek? – Egészségesek. – És az asszonyunk? – Az is. – Remete, útvaron nem voltál? – Nem. – Nem tudod, hogy a szénetben akarították-e? – Nem. – No, azt mondja a deek, a süvegével legyezve magát. – Hát most hova szállsz? – Vagy van szállásod? – Nincs. – Hát gyere én hozzám. – Valami nagy hírá jöttél, vagy le veled hoztál az úrnak? – Nem, csak hogy véletlen formán nyöttem el. – Hát várakozzál itt, befordulok a palottába. – Vagy gyere te is velem az útvárra? – Aztán hazamegyünk és átöltözöl. – Vagy nincs ruhád? – No, majd lesz. – Aztán beszélhet az úrral. Bevezette a diákat a tudvára, és állhelyezt a az árnyékon. Gergé után a nézett a bőbeszédű eleven embernek. Láttam incelat fel a széles, vörös márványlépcsön. Aztán azon gondolkozott, hogy ne szökjönem meg a bálint úr szídásállal. – Hály nem lehet az elől megszökni? Hatalmas tekintetével messziről is magához horgozza az embert. – Az igazat kell mondani. – Meg kell vallani, hogy... – Jaj, az sehogy se lehet megvallani. – Vakarta a fülét, gondolkozott, hogy szinte gőzölgött a fejebeli, aztán megint csak bámult az ablakot. – Amit így tekinget, látja, hogy az útvár egy nyílásán a kert fájizöld ellenek át. – Mi lenne, ha jóda besúr ranna? – Csak úgy messziről megnézni az ők is éváját. – Csak úgy messziről, mert a király néhoz nem szabad közelmenni a magaszőrü mezéi halandónak. – Vajon hol vannak? – Bizonyosan a túlsó árnyékos részen valahol, vagy a kertben, vagy valamelyi kablakban. – Megismerné évált messziről is. – Megismerné azt a gyöngé-fehér harcát, édesmos olygású macskaszemét. – Intelenek ki egyet a sűegével. – Aztán év a talágot hatnálkár egy hétig is, hogy gergely érte ott, vagy egy hozzá hasonlófiú, vagy hogy éppen gergelynek a lelke. – A fal az udvaron tele volt nagy nehézvast gyűrűvel. – A gyűrűk arra valók, hogy a lovat hozzájuk össékk, aki gotjárnak. Gergely is odakötette a maga lovát, aztán csendes andalgása látment a katonák között. Beosontabb a sikátorba, amelyikből a fáklombi a kandikált kifeli. Gergely azt kondolta, hogy ott van a kérnek a bejárata. Nobizany éppen olyan kesken sikátorba szokták csinálni a nagy kertek bejára tát. Nyoma sincsod semmiféle ajtónak. A sikátor egyik oldal a magas vasrác, a másik oldal a épület. A mátyes király tudósely és művészei laktak valamikor azon a részen, azután a lendjápavok és szolgák ullászló idejében, később megasszoncsalédek. Gergely azonban mindenről nem tudod semmit. Őt csak a rácsot nézte. A rács zöld volt, és a vasudak vége aranyozott. A lombok néha láthajlottak a rácson. Gergelybe benézett. Néhol kavicsosutat látott, meg egy-egy zöldmázas cseréptetővel fedett kiskert épületet. A rácsokon isított egy-egy vas holó ült, de némelyiküknek már csak a lábba volt meg. Gergely a lombokan állt egy néhány rózseszínű faltot látott. Női ruhák. Gergennek a szíve kalló malomként dobogott. Bebekúkucskált, a hagyd eljebb és lejebb ment a kerítés mellett. Végre egy öreghásvállat női csaportot pillantott meg. Bölcsökkörül ültek. Világos rózseszín ruhába volt a költözve. Csak egy volt közöttük feketében, egy hossz szukása harcu végony kezünő. Annak az arca halovány volt és szomorú. Csak akkor mos olyodatt el, mikor lehajolt és a bölcsőben ézett, de a mos olygása is szomorú volt annak. Gergely nem látott a bölcsőbe. Egy fehér ruhás kövére asszonynak a hátat akartál a bölcsőt. A kövére asszony hásfalombocskákat lengetett a bölcső felött. Gergely ide oda keresgült a rácson, hogy jobban beláthasson. Látta már, hogy négy nő van összesen a bölcső körül, s az ötedik ott hajladozik egy kehei alakú nagy mármárványváz a mellett. A rács mentén ahhoz futott le. Csak ugyan az ők is évája volt, de hogy megnőtt? Vatgeszt enyét szedett a földről kosárba. Vitsuska! Citsuska! Szót behalkan a rácson. A lányka húszlépésnyire lehetett, valami nótát dulzolgatott. Az volt az oka, hogy nem hallotta meg Gergely szavát. Vitsuska! Citsuska! Szót be ismét Gergely. A lány föl emelte a fejét. Komoly csodálkozással nézett a rács felé. Citsuska! Ismételtek Gergely csak nem kacagva. Citsus! Vitsus, gyere hát ide! A lány nem láthatta a mariskus lomboktól Gergelyt, de megösmerte a hangját. Jött, mint az őzike. Meg meg állva, meg meg hírom odva, nagy bámuló szemével még csak nem is pillantva csodálkozásában. Én vagyok itt vitsuska, szót Gergely újból. Akkor a lány ott termett. Gergő! mondotta a kezét összecsakba. Hogyan kerül szíde? Az örömbragyogása állradtál rajta, és a rács nyilásá hoztetta az arcát, hogy Gergely megcsókolja. Gergelyeközben valami kellemes illatot érzett rajta, hasonlót az ápilis van virágzó lonc illatához. Aztán mind a ketten fogták a rácsot egymás kezemellett. A rács hideg volt, a kezük meleg, az arca is mind a kettőnek kibirult. A fiú elmond a röviden az adakerülése történetét, és közben a lány arcát, kezét és ruháját visgálta. Hogy megnőtt, hogy megszépült? Csak a szeme az anyi jött ártatlan szép macska szeme a régi. Mástalan nem látta volna a szépnek a lányt, hiszen abban a korban volt, amelyben csak a kezek meg a lábak fellődnek, és az arcol, ami éretlen, a melmég fiús és a haj még rövid, de gergelynek mindez mégis szép volt. A leány nagykezett ezzet neki, felyérnek és vársonyosnak érezte, s hogy elábbára formár szípősimult, oda is vetted egy onyörködő pillantást. — Egy gyűrűt hoztam, mondott a gergely, és elővondta a zsebéből a nagy török gyűrűt. — Az én jó mesterem hagyta ezt nekem, én megodaldom neked vicuska. Vicca a kezébe betta a gyűrűt, és tetszésell nézterált a topász félholdat, gyémen csillagokat. Aztán beladukta a zúját és ma sajgot. — Megkor a gyűrű, de szép! — És hogy egy úján csak lötyögött a gyűrű, két úját dukta bele. — Jó lesz, ha megnövök, mondotta, addig csak legyen nálad. — Aztán gyermeke sőszinteséggel mondta hozzá. — Tudod, majd ha a feleséged leszek. — Gergennek az artalál borúlt, és a szeme megnedvesedett. — Nem leszelte az én feleségem, Vicca. — Nem-e, kereszt a lány megütődve. — Te már csupak irályok és hértegek közöttél, nem vannak ilyen kurta embernek, mint én vagyok. — Ó, hogy isne, felált a lány, azt hiszed, hogy én valami nagyra nézem mőket. — A királynés mondta egyszer, hogy csak szerezsem a kis királyt, ha megnövök, majd szerezőnekem ilyen olyan vőlegint. — Van már nekem, azt feláltam, Vicca. — Megmondtam a nevedet is, meg, hogy török bállint a nevelőatját. — Megmondtad, aztán mit szólthozza? — Annyira nevetett, hogy majd lássatt a székéről. — Itt van ő is a kérben. — Itt, az a feketeru hás. — Az? — Azán, ugye milyen szép? — Szép, de én még szabnek gondoltam. — Szab neker, hát nem elég égé szép. — Nem láttam a fején semmi koronát. — Ha akarod beszélhetsz vele, igen jó asszony, Magyarul nem ért. — Hát, lengyelül Németül, Diakul, Olasul, Franciaul, szóval mindenfélen nyelven, csak Magyarul nem. — A tenevedet is úgy mondja ki, hogy kerkő. — Nem akarok vele beszélni, mondott a húzódozva gergely. — Nem bátor egypár szót én is dök Németül. — Hanem azt mond meg vicuska, hogy ha máskor is eljeveg Budára, hogyan beszélhetek veled? — Hogyan? — Hát, majd én megmondom a királynénak, hogy eresztessem be. — És belesztet? — Hogyne, engem úgy szeret, hogy mindent megenged, az illat vizébből is áld. Szagod meg csak a ruhám múlját. — Ugyan jó szagú. — A királynék minden jó szagúak. — Aztán az imátságos könyvét is megmutatta. — Abban vannak csak szép képek. — Van benne nyárja kék sejem ruhában, rózsák között, azt látnád. — A hársalóval mi olyanféle nyekergés hallatszott, mint mikor a macskálnak rálítnek a farkára. — Éva összerezend. — Jaj, a királyka fölébrett, várj itt gergő. — Vicus, nem várhatlak, hanem holnap áljevök. — Jó, felelte a lány, minden nap itt légy ebben az órában, és elfutattak királykához. — Vége a második rész 15. fejezetének. — Egrít csillagok, második rész 16. fejezet. — Ez a Libri Vox felvétel közkincs, felolvassam Aldinger Diana. — Egrít csillagok, ért a Gártony Géza. — Oda Buda, 16. fejezet. — Semmi sem úgy történik, ahogy előre állgondolgatjuk. — Mikor török bálint hazaérkezett, órákig nem lehetett vele beszélni. Bezárkovzott a szobájába, és fel alá járt. — Az alsó szobákban hallották nehéz egyforma járását. — Az úr haragszik, mondotta Martin Falvai aggadalmasan. — Talán csak nem én rám. — Hát, ha még engem meglát, gondolt a gergely, és vakart egyet a fején. — Martin Falvai háromszor is felment a lépcsőn, még végre bemertnyitni. Török bálint a dunára néző abbaknál állott, úgy volt öltözve, hogy a török császárnál járt, — Még a bársonyos tizkardot cseoldott a le a derekáról. — Mi az? — kérdezte, visszafordulva. — Mit akar szímre? — Most nem akarok beszélni semmiről. — Megállt a tornácon, és zavartam vakarta a fületövét, mert az is baj lesz haszol. Bálint úr olyan, Mikor haragszik, mint az ivatar felleg, könnyen kilobban belőll a mennykő. — De hát, ha az is baj, hogyha nem szól. Akár ki jön hazúról, az úr mindig örömest látja. Török Bálintnak a háza a fejérvári kaput támastotta. Egy felől beströnyíltak az ablakai, más felől a gelért hegyre. Martin falvait végre azt segítettek ki az avarából, hogy amint le nézett az ablakon, verbőci látta a házajtaján belépni. Vissza sieted hát, és megint csak bennyitott az ajtón. — Nagyságos uram, verbőci úr jön. — Itthon vagyok, felete, Török Bálint. — Gergely is itt van, mondott arany lélegzett el a dák. — A kis borna vissza, fiú. — Gergely, egyedül? — Egyedül. — Hát, hogy kerül az ide? — Jöjjön be! Gergely egyszerre érkezett az ajtóhoz az őszakálló, hajlott hátu verbőcivel. Hogy Martin falvaimélyem meghajolt, Gergely is után oszta. — Azzal az öregúrral találkozott ő az imént a királyi palotánál. Az előtt vitték a luttolás, de ákok a papír tekercset. — Hej, nagy híru ember, leginkorában láttam még mátyás királyt. — Istáhozott bátjám, hangszott kell szabából Török Bálint, mélyi, férfiés hangja. Megpilantott a gergelyt. — Enged meg bátjám, hogy a fogadott fiammal szólja kelőbb. — Gyerebe, Gergely! — Gergely asetutta, élője vagy holt, áldt szövekként a két úr elött. Bálint össze von szemöldökkel nézett rá. — Valami baj van otthon? — Nincs, felállta a diák. — Te a papal jöttél? — Avval, felállta sápaton a fiú. — És hogy esetek rabbul, hiszen a pap meghalt, a fiaim is veletek voltak? — Nem. — Hát, hogy kerültetek a Törökök közé? — Az aggvályből cimegszól ált. — Non a bálint ötsém, mondott a jóságos mérezgésű hangon, neki a bályőgyarra a szegén gyerekre, hiszen feltében se tud felelni. — És megsimogatta a fiú arcát, aztán leült a szobak közepénes fekete bőrkarorszékbe. — A fiú a feltében szóra észletért, mint ha vizetlodcsan tottak volna az arcára. — Úgy, felállta egyszerre bátran, hogy égbe akartuk repíteni a Török császárt. — Pera, mórem! — szólt el szörnyedve, verbőci. Török bálint maga is meghögkent. — A fiú jöjjön, aminek jönniekel, elmondotta, hogy jön vitték a puskaport az ország útra, és hogy a papp hogyan tévesztette össze a császárt a basával. Verbőci összecsapta a kezét. — Mi csoda meggondolatnánság? Mi csoda szamárságot eszeltetek kiédes, fiam? — Nem ott a szamárság, felállta akarját a padlóhoz ütve, török bálint. — Hanem ott, hogy a papp nem ismerte meg a szultánt, és a két úr egymásnak fordult. — A szultán barátunk, szólt verbőci. — Elvesztünk, felállta török bálint. — Nem esgondolkodású úr. — Koronás gazember. — Én ismerem, de te nem ismered, én jártamnál a Konstantinápolyban. Töröknek a szava nem szentírás, és ha szentírás volna is, az ő szentírások nem a miénk, nem az ő vég, az ő szentírásuk az, hogy a keresztént le kell tiporni. — Csaladkozol. — Adja az isten, bátjám, de én gonoszbűzét érzem ennek a látogatásnak. — Hazamagyek innen. — Fiam, szót Gergelyhez fordulva. — Megment hettétek volna Magyarországot. — És hogy ezt mondta, a hangja fájdalmas volt. Mársnöpreggel az alébresztette fel Gergelyt Martin Falvayi, hogy a ruhatárból egy vörös és kék sejjám apró döltözgetett az asztalára. — Az úrparancsolja, hogy öltözze el fel. Tíz órakor ágykészen az udveron. Bemégy vele a királyi palotába. — Az el előfogta Gergelyt, mint valami gondos anya. Megmosdhatta, felöltesztette. A haját középen két felé fésült-e. Az aranygomjait megtörülgette szarvasbőrrel. Még a megy színpiros dalícipőket is ő akarta felhúzni a lábára. — De már ezt nem engedem, mondott a nevedve Gergely. Nem vagyok én olyan gyámoltalán fráter, hogy még a cipő se tudnám felhúzni. — Hát nem félsz? — Mitől félnek, de ákúram, hogy a király nélé megyek? Nagyobb asszony az én nagy asszonyom annál, ha nincs is korona a fején. Abban is igaza szabad felállta a deák, tetszésel nézve végig a fion. De tudod, mégis csak a király né. Ahogy török bálin tal mentek aztán a királyi palotába, az udvar egy szolgályos hietetteléjük. — Nagyságos uram, mondott a lihegve. A király nélő felsége küldött, hogy azonnal jöjjön. Valami basa érkezik, annyi kénycset hoznak, hogy szörnyűség. Török bálin takisérő vitézeihez fordult. — Nem ingyen hozzák, meglássátok. A katonák az udvaron maradtak. Bálin tur Gergelyel felment a széles máróány lépcsön. Az alabárdos ajtónáló tisztelgőre emelte a bárdot, és jobb felé mutatott. Ő felsége a trón terembe rendelte az úrrakat. — Akkor velem jöhet, mondott a bálin tur Gergelynek. Mindig a háttal mögöttály négy-jött lépés nyire, és katonása náj, senkivel ne beszélj, ne krágog, ne köbbdös, ne ásics, illedelmes légy. Magas hívű csarnokok, színes és faragot falak, mindenütt aranyal tündöklő és koronás címerek, magas, széles ajtók, ezüst csillagokkal ékesített kékmennyezetek, lépések zajált elnyelő vastag, vörös szőnyegek. Gergely kábuldozott a pompától. Úgy éreztem, mint ha minden sarobban egy koronás szellem állana, és suttogná. — Király! A trón terembe már ötvényes öltözeti úrá csorgott. Mögöttük apródok és tisztek. A trón mellett néhány alabárdos testör, de a trónon nem ült még senki. A terembóltozatos volt, mint a többi, s a katten szinkhék se jamboltozat csillagai ezeket abban az órájában ábrázolták, amelyikben a nemzetmátyást királynak választotta. A trónus mögött nagy bíbor szőnyeg az ország aranyfonállal szőr címerével. Az országos címer belsében megint egy kis címer, koronás kígyó és hármasan koronás leopárt, fölül lengyelsas. A szapojai család címere volt az. Törökvályn telé egy palotás hadnöld lépett. Ő felsége hívja nagyságosurám. Gergely magára maradt az apródok és de ákok között. A mellette beszélgető kétifjú hasz fordult. Pornem missza gergely a nevem, törökvályn apródja vagyok. Az egyik fió, vidám tekintetű naptól barnód szőkehajú, kezetnyűtott neki. Zoltai istván vagyok, vattjánnyi uram hadában. A másik egy rövidnyakú köpcös legény, csak összefonva tartott a karjait, és elnézett a gergely vállafölött. Gergely megütődve bámult rá. Ez a bíkafeji úrfi bizony még megveti. Bornem missza gergely vagyok, ismételte a mellét kidomborítva. A bíkafeji urán nézett félváról. Miközön veledöcsém, apródnak hallgassa neve. Gergely álpirult, a szemer ávillanta gőgösí fiúra. Nem a te apródott vagyok. A kép pedig vagyok, az nem úgy híj engem, hogy hallgass, hanem úgy, hogy ne tőr bántást. A bíkafeji végignézett rajta. Na, majd ha kint leszünk az udvara, megmondom neked a nevemet. S a tenyerét érthető mozdulattal emelte meg. Zoltai közéjuk lépett. Nono megcséi, csak nem izéled ezt a gyereket. Nem vagyok gyerek, ha bántanak, felállta gergely. Engem dobo is van már hét éves koromban kardolövezett fel, és vitéznek nevezett. A dobo névre zoltai megfordult, és gergelynek a válláratetta a kezét. Nini, mondotta, talán biztá vagy az a gyerek, aki egy ennyi csárnak a lovált el vitted. Én, felelte gergely büszke örömmel. Pécs mellett valahol. A meccsöken. Napajtáskem, akkor ad ide még egyszer a kezedet. Megrelszta, megszorította a gergely kezét, aztán magához ölelte. Megcsély ezel ad háttal volt, fordulva hozzájuk. Kézz a koromba, fráter, kérdezte gergely megcséireintve. Jó fiú, felelte zoltai, csak kisér tűskés. De én nem hagyom annyiba, tüzeskedett gergely. Rácsapott megcsélynek a vállára. Hallja az úr! Megcsély megfordult. Éjfélkor a szengyörtére megősmerkedhetünk, és a kardjára csapott. Ott leszek, feláltar a videmeccsei. Zoltai a fejét csóválta. A termemint ha szellő fúvalt voln át, mozgolódást ámat. Két alabárdos testör, hogy mint akkor mondták palotás lépedbe az ajtón, aztán néhány udvariméltóság. Udvarmester, kamorás, egy fekete pap, bizonyosan az udvarik áplán, aztán négy kis apród, aztán a király né. Utána barát, török bálint, verbőci, batjány jorbán, meg az öreg Petrovic. Gergely elpirasod van ézett az ajtóra. Még valakit várt, hogy jön. Bizonyosan azt gondolta, hogy amint a férfiaknak fiú apródjaik vannak, az ilyen nagyasszont is környékezik leányapródok. De nem jött leányapród egy se. A király né fátyolos gyászruhában volt, csak a fején ragyogatt egy végony, holdalak úgy émántos korona. A trónba őlt, két testör mögéj állott, a főurrak melléje. A király né körül nézett a teremben. Még valamit kérdezett halkan a barától, aztán visszahelyezkedett a trónusába. A barályt intett az ajtón álloknak. A török szultán küldött a lépedbe. Egy arany sallangos, fehérse embe ölt az öt termetes ember. Amint az ajtón beléped földig meghajolt. Aztán futós éjtéssel ment a trón szőnyegéig. Ott előre vetette a két kezét, és hasra fekütt. Vele együtt tíz aprót véle, citrom színruhás, cirkászibarn a fiú. Azok is súlcsi ettek be, mint a zagájuk. Kettenketten egy-egy viola színbársonyabborított ládát cipeltek. Leteték a ládákat két felola zagam ellé, és ők is a szőnyegre borúltak. Istán hozott Aliaga. Szólatt meg ekkora király né latünnyelven. Gyöngerebegés volt a hangja. Nem lehetett tudni, hogy a melle erőtlene, vagy hogy, mint a féle, a szony nyárfalevel természetül élek. A török fölle márkedett. Csak akkor látszott, mit csoda szép arcú arabember. Lehetett negyven éves. Felséges király a szony. Szólatt meg latinul, s derce és reggeli hangon. A hatalmas padisak üdvözletét hozom trónusad elé. Kér, hogy fogad doján szívesen, mint ahogy ő adja. Intésére az apródok fölemeldék a láldágtetejét, és az agga egyenként szettelő a ragyogó aranyláncokat, karpereceket, sejjem és bársony kelméket, egy szép drág a köves kardot és buzogányt. Oda rakta a szőnyegre, a király né lába elé. A király né halvány arcán az aran gyöngye rózsája pirosodott elő. Az agga még egy kis csipkézet, ez is foglalató kristály szelencét nyitott fel és nyújtott át. Gyűrük csilloktak abban, a más is kellett legszebb kincseiből valók. A király né őszinte gyönyörködéssel nézett a gyűrükre. A kardot és buzogányt felség, a kiskirály ő felségének küldi az én uram. Folytatta a szót Ali aga. Továbbál lent az udvaron áll három, Televér Arabló, azok kettejét a két szultán fiküldi. Ők is eljöttek, és testvéri csokjukat küldik a kis jánosigmandő felségének. Mét osztatna talán megtekinteni felséges a szanyom, Úgy elítattam, hogy a blagból megtekinthető lehessen. A király né fölkelt, s a főurakkal az udvaria blakos ijetett. Ahogy Gergely mellett elhaladt, Gergely éreztre rajta azt a finom lonc illatot, amelytől vica is illatozott. Egy testőr férre mondta az ablakvastok kárpítját. A teremben a fén szállt be. A király né a tenyerét a szemére árnyi kozva nézett le az udvarra. Ott ált a három gyönyörük is paripa. A rannyal kivert, drág a keleti szerszámrajtuk, és körülöttük a bámuló udvari nép. A király né néhány szót váltott a baráttal. A barát a kövedhez fordult. Őfelsége mé meghatotsággal is hálával köszöné a kegyelmes szultán a jendékayit, valamint a kisfőherceg a jendékát. Mondd meg uradnak, a kegyelmes szultánnak, hogy elló ilyen meg egy órát a király és király néő felségük küldöttjének elfogadására, akiket köszönetett tolmácsolni fogják a kegyelmes padisaknak. A király né bólintott és visszakart valóni a termelybe, azonban azag a még nem végzett. Mindezeket az a jendékokat, mondott a finommos olygással, csupán annak jelleképp küldi a hatalmas padisak, hogy ő Januszig mond királyjő felségét fiamnak tekinti, a felséges királyasszóljunk pedig leányának. És az vannak a legnagyobb öröme, ha elhúnyt királyi barátyának fiat, a kiskirályjő felségét láthatná és acyai csókjával illethetné. A király né elhalványodott. Ez okból, folytatta a követ, kéreti felségedet a hatalmas padisak, méltóztaség a kiskirályjő felségét a daikával egyik kocsi beültetni, és méltók is érettel hozzá a bocsátani. Ezen a méltók is érettel szón hangsúj volt, senki nem értette akkor, minden kértette másnap. A király né fehér volt, mint a fal, hátradölt a trónusán, ne, hogy elájúlyan. A teremben az elszörnyülködés hagymoraja futott át, gergely fázott. Mit mondott, kérdeztes utogba megcséi? Nem értettem tisztán, felelt ez oldai, és gergelyhez fordult. Értettette? Te bizonyosan jobban tudsz latinól, mint mink. Én értettem, felelt a gergely, és neked megmondom. Azonban mielőtt szól állhatott volna, a török hangja hallatszott megint. Nincsok az aggadalomra. A hatalmas padisak csak az ellenségeinek félámetes, a jó barátok irányában ő is csak jó barát. Egyéb irántő személyesen jött volna el, hogy tiszteletét és jó indulatát kifejeze, de a mi vallási törvényenink tétják ezt felséges királyné. S megállt a beszédben. Várta, hogy vagy a baráttól, vagy a királynétől feleletet kap. Azonval senkis a felelt. Továbbá, folytatották koratörök, az én uram és császáram azt óhajtja, hogy János Igmondő felségét mindazok az ura kísérjékel, akik Buda védelmében kitüntették magukat. Ismenni óhajtja a magyar hősöket, valamennyit a maga hőseinek tekinti. Hogy ereső feleltek, meghajolt. Ezzel elvégeztem a hatalmas padisak megbízását, s várom a kegyelmes választ. Dél után három órakor megadjuk, felállt a györgybarát a királyné helyett. Ő felségi a császár, meg lesz hami válaszunk a lelégedve. A királyné fölkelt. Intettörök bállintnak, s hogy az elratronhoz lépet belefűztel karját a karjába. Látsz az rajta, hogy alig bíralában megállani. Vége a második rész 16. fejezetének. Egrít sillagok. Második rész 17. fejezet. Ez a Libri Vauxal vétel közkincs. Felolvassam a lingert Diana. Egrít sillagok. Ért a Gárdönyi Géza. Oda Buda. 17. fejezet. Ali agadélben a fő órakat járt a sorba. Fráter györgyött, Török bállintott, Petrovics Pétert, aki a kiskirányát nem csak rókona volt, de gyámja is. Továból vervő cínel járt, batjányorbánnál is, podmanőc kijánosnál is. Minden üvé egy értékes kaptánt vitt, és minelőt mézes szavakkal biztosította az urakat, hogy a szultán jó indulatunk és bőkező. A kaptának között Török bállintnak jutotta legértékesebb. Bokáigérő, nehéz sárgasaján volt az. A többi kaptán mindegy formáiból a színű volt, és narany szín sárgasaján bélésű. Az az egy napra forgó színű saján volt, és habos fehér saján a bélése. Magaz aranyfonalakból szőt öv olyan szállazott aprólékunkavolt, hogy egy emberéletbe kerülhetett a gombok rajta, a nyaktol az övig, gyémántal körözött arany gombok. Hogy a házből ilyek összefutattak az ajándék csodájára, Török bállint most olyok varázta a fejét. Jó lesz paplanmak. Aztán elkomajodott. Szed előtsz kögyetek, délután hazaindulunk. Három órakor átsét át megine palotába. Ott a főőre a könyvtárterenben bártak már reá. A király né nem enged, mondott a gyögybarát, kérlek szój vele. Török bállint válat volt. Én búcsúzni jöttem. A főurak elképettek. Mi jut eszed be? Érzem a szelet. Nem akarom, hogy kívül találjon az odumon. Az ország sorsával játszol, szolt rá berbőci. Rájtan fordulna meg. A szulten nem szabad elkedvetlenítenünk, mondott a gyögybarát. A fejemvel kedves kegyek eneki. Megvan ez zavarodva. Szolta válát van ogatva berbőci. Hát nem neked kültél a legszebb kaftánt. Nem tégedőle elgetette meg a legjobban. Török bállint rákönyök ölt a nagy, kéklő földgömnek a kávájára, és maga elég ondolkozz a bólogatot. Az okos moderás annak a madelnak sípó a legszebbben, amelyikre legjobban fája foga. Az ajtónálló föltárt az ajtót annak jeléül, hogy a gyögyből a legjobban a legjobban fája foga. Föltárt az ajtót annak jeléül, hogy a királyné várja az urakat. Hosszas és kínos disputa keletkezett oda benn. A királyné feltette a gyermekét. A fő urak az ország és a nemzet sorsát vetették fel a kérés megtagadása ellenében. És se nem szó semmit, fordult a királyné török bállinthoz, aki a fannak támaszkodva némán és komaranálott. Én csak búcsúzni jöttem ide felség, felált a királyné szavára Búcsúzni kérdezte elámult szemmel a királyné. Még ma hazak elmennem. Olyan ügyek fordult a kelő, hogy nem maradhatok egy percig se tovább. Beteges is vagyok. A királyné idegesen tördelt a kezét. Vári, ő leha beteg vagy. Mondd meg, mit cselek együnk. Török bállint vállat volt. Én nem bízok a törökben. A török ebnek néz minden keresztént. Nem szabad a kezébe adnunk a király gyermeket. Mondjátok, hogy beteg. Verbőci megmordult. Azt fogja felállni megvárom. És itt fog hetelnirajtunk. Etetnünk kell a hadát, a lovait. A barát haragosan topantott. Az országra is gondolj. A szultán itt el egy nagy haddal. Magunk hívtuk be. Barátja volt a megboldogult királynak. A kívánságet teljesíteni kell. Ha azt látja, hogy bizelmetlenok vagyunk kiránta, ki a kezes arról, hogy ellenünk nem bőszül? Akkor a király néz, hogy ellenünk nem bőszül. Akkor aztán nem fiának nevezi ő felségét, hanem rabiának. A király néha halántékára szorította a kezét, sátra hanyatott a széken. Ó, jaj, nekem nyomorult asszonynak. Azt mondják király né vagyok, de a földöncsúszó koldusnak is több az ereje. A fának nem fájha letörik a virágát. Ó, de az anyai szívet fájdalomból gyúrta a teremtő. Vége a második rész 17. fejezetének. Egrít csillagok. Második rész 18. fejezet. Ez a LibriVox válvétel közkincs. Felolvassa majlinger Diana. Egrít csillagok. Ért a gárdani Géza. Oda Buda. 18. fejezet. Még ezek a teremben történtek, gergely az elő szobában ácsorgott. Ahogy ott áll az öles magas cserépkály ha mellett, úgy érzi, mint ha valami pókfutna végig az arcán. Oda kap. Hát egy pávaton lakad a kezébe. Akály ha két terem köztelt, s mellett átletet látni a másik terembe. Gergely. Hangzott halkan. Gergely boldog megrezzenés elfordult vissza. A vica arcát látta, az ő pajkorsztemét, ahogy a szomszédteremből átpílantott. Gyere ki a folyosóra. Susokta a leány. Gergely kisúrant. A leány már ott várta az ablak fülkében. Megragatta a kezét. Gyereünk le a kertbe. S vezette. Négy vagy öt termen mentek át. Valamennyi vastagon be volt erítve szőnyegel, és valamennyinek le volt ereztve a napfelől való oldalona kárpítja. A falakon királyképek és szendképek. Egy helyen lovast csata kép is. A bútorokon és falakon aranyozások. Egyik szobar ákszín, a másik liliomszín, a harmadik kék, és a képe. A képe. outrageous liliomszín, a harmadik kék, mintha levendula. Mindmás és mást szinő. Bútor valamennyiben kevés. Egyáltan végre a kert beléftheki. Gergely megkönnyebbőlt. Magunk vagyunk, mondott a vicca. Fehér ruhába volt öltözve, valami fátjon féle könnyű szövedbe. Amely ennyak a körül ki volt kana ritva. A haja egyáltal状tants multic Sur! a hátán. A lábán só Maysaryan kapjániszitők. Áltott az árnyékos hamakútan egy bokot csoport mellett. Ált mos a jogva, hogy Gergely bámolta. — Szép vagyok! — kérdezte ezzel az őszintességvel, amely még a gyermekkorártatlanságából való. — Szép! — felelte Gergely, te mindig szép vagy, fehér galamp vagy. A kirány név arra te ezt a ruhát nekem, és a karját a Gergely karjából öltötte. — Járj, őjünk a moda a hásvákalá. Sokat akarok neked mondani, és te is bizonyára nekem. — Mindjárt megismertem a hangodat, mikor a vascsácson beszoltál, de nem hittem, hogy te vagy. — Sok szorgondoltam rád. Az éjjel is felőled állmottam. A kirány nénak is mondtam, akkor nap, hogy itt vagy. — Azt mondta, mi helyt a török el, melyed látni akar. Leültek a hásval egy márványpadra, amelynek a karja két ülő oroszlán. — Onnan le lehetett látni a dunára, se duna túlsó partjánpestre. — Kicsik is piszkos város az apest. Magas kőfal keríti körül. A kőfalom belül apró házak. A kőfalom kívül sárgahomokos mező. De Gergely nem nézte semmi a dunát, sempestet, ő csak viccát nézte. Vámulta a lányarszának fehér májvához hasonló tisztaságát, gyönyörű fogait, gömböljű állát, fehér bársonynakát, vidám, ártatlan két szemét. — No, most már beszélj te is, mondotta a lány. — Hogy ilyesztörökéknél? Tanulszem még sokat. Tudod, de hogy én most festeni is tanulok. — No, mit bámulsz így? Még egyet se szoltál. — Téged bámullak, hogy milyen nagy vagy, hogy milyen szép vagy. — Azt a kirányi is mondta. Azt mondta, hogy most nagy lányjá fejlődök. A kezem lában már akkora, hogy nagyobb nem lesz, mert a kéz is a láp csak 13 éves korignő a lányoknál. — Te is szép vagy, gergely. — Pirosság futat végig az arcán, és eltakarta a szemét a tenyerébe. — Jaj, milyen balondokat beszélek, ne néz rám, szégyenlem magamat. — De a fiú is davart volt, elvarosodött a füle hegyéig. — Egy-két percet hallgattak. A hársván egy pihenő fecskecsi csergett. Talán azt hallgatták. — De hogy azt hallgatták? Szebzenét hallgattak ők. Azt, ami a szívükben zendült meg. — Ad ide a kezedet, mondotta a fiú. A leánykésséggel oda nyújtotta. — A fiú fogta a leánykezét. Azt várta, hogy mit akar gergely. Gergely csak hallgatott, és nézett. — Egy szert csak fölemelte széplassan a leánykezét, és megcsókolta. Éva elpirult. — Szép ez a kert, mondott a gergely, hogy valamit mondjon. Megint hallgattak. Egy hársfa levél leesett az ágról, és eléjük hullat. — Arra néztek mindaketten, aztán a fiú megszólalt. — Mindennek vége van. — Ezt olyan búrsa mondta, hogy a leányszinte ilyetten nézett rá. Gergely fölkelt. — Gyerünk, vica, mert hát haja nagy jámuram. Vica is fölkelt. Újra karom fogta gergelyt, hozzá is simult. Így mentek nément ízlépést. Akkor a leány megszólalt. — Merthogy mondtad, hogy mindennek vége van? — Merthogy vége van, felelte gergely, és még egy nehen lépés mentek hallgatva. Gergely a fejét rászta. — Érzem, hogy te nem leszel az én feleségem. — És sóhajtott. — Én megérzem, hogy az leszek. — Felelte vigasztalóna leány. — A fiú ránézett, a szemében ézett. — Ígéred nekem? — Ígérem. — Lár kedre? — Lár kemre. — És ha szülőid mást akarnak, és ha királyné mást akar? — Megmondom nekik, hogy mink már megedjesztünk. — Végig mentek újra a szobákon. Mikor a folyosóra nyiló ajtóhoz értek, vica megszólalt. — Még itt a török nem találkozhatunk, csak ha bállint úr rájaszt. Akkor csak áll ide a kályhameldé, azután kiava kérted. — Gergely fokta a leány kezét. A lány érezte, hogy gergely kezere meg. — Megcsókolhatlak? — kérdezte Gergely. — Az előtt mindig megcsókolták egymást kérdés nélkül. De Gergely érezte, hogy ez a lány nem az a lány többé, akit otthon keresztesen testvéreként szeretett. — Több. — A lány is érzett valamie félét, mert Gergely kérdésére álpirosodott. — Hát csókolj meg, mondott a boldog komolyan. — És nem az arcát nyújtott, amin szokta, hanem az ajakat. — Vége a második rész 18. fejezetének. — Egrít csillagok. — Második rész 19. fejezet. — Ez a Libri Vaxfárvétel közkincs. — Felolvassam a Lingertiána. — Egrít csillagok. — Ért a Gárdonyi Géza. — Oda Buda. — 19. fejezet. Dél után négy órakor fel volt öldöztetve a kis királyfi. Az udvaron aranyozott hintó várta, hogy leszálljon vel az ó Budaivölgybe, ahol lesátorozott a töröktábor. A kirányi azonban még az utolsó percekben sem akarta elbocsáltani a gyermekét. A fejét a két kezébe fogta, és sírt. — Nektek nincsen gyermeketek? — Mondotta. — Neked nincs györgybarát? — Podmanickének sincs. — Petrovicsnak sincsen. — Nem tudjátok mi az? — Tigris barlangába bocsáltani be egy kis dedet. — Ki tudja visszatérheti onnan? — Török bálint. — Nem szabad elhagynod engem. — Reádd bízom a gyermekemet. — Te magadi sapa vagy? — Tudod, hogy mi az, mikor a szülői szív reszket a gyermekei ért? — Úgy ő rizdőt, mint ha a magadé volna. — És mikor rászmondta, nem szabad elhagynod engem, megfeledkezett minden méltóságáról, és téged ráondott a szőnyegen török bálint előtt, a kezét könnyörgön nyújtott a feléjé. — Ez a jelenet mindenkit megrendített. — Az isten szerelmére felség, szóld györgybarát, és velemelte a kirányét a földről. — Felséges asszonyom! — Mondottam én megindulással török bálint. — Elkísérem a kisdelet, és esküszöm, hogyha csak egy hajaszállal is meggörből, akkor a kardom a szultán vérében fogma megfürdeni. — A szultán óbuda alatt áborozott. Pompás hármas sátora volt felépítve a mai császárfürdő helyén. — Csak a neves sátor, valójában palótaféle faj és kelme alkotmány. Belül termekre és fülkékre van oszva, kívülről ragyog az aranytól. Dél után öt óra tájban megindult a magyar hódolok üldötség a királyi palótaudvaráról. — Elől egy huszárszázad, utána a főurak katonásága, azok után a kincsvívő apródok. — A németekkel trafikált hazaáróló bor nem visszatamás kincseit vitték el a szultának ajándékul. — Ismét egy csapat királyi katona, palotások, egyéb udvari szolgák, majd a főurak válogatott daljái. — Azután maguk a főurak, és köztük a fehér kámses gyögybarát. — Szép és méltóságos volt az akámsa, ahogy ott fehér lett törökbálint virágos, kék nyáriet lasszruhája mellett. — A főurak között a kis király fihatlavas aranyos hintójá. — Két udvari hölgyült bennem meg a dajka. — A dajka ölőben a fehér sejembe öltözött, kis, pirosposgás, térdentánc aló királyka. — A lobakat oldalt egy egy hosszuhajú, sejemsipkás apród vezette. — A hintó mögött az ezücsisakos belsőtestörség. — Azok mögött a budaiaston van, mit ézkedett tisztek, hosszú sorra lovagolt. — Gergály egy részredes kis lovan törökbálint ott követte. — Hogy az ura kedvetlen volt, maga is komolykodva ült a lován. — Csak akkor derült fel, mikor hátrapillantott, és meglátta az öregceceit. — Milyen furcsánul az öreg alóvan? — Az egyik lábát, amelyik fából van, meretten kinyújtva tartja, — A másikat meg, amelyik csak térdig van fából, összehúzza. — Aztán a jobb kezével tartja kantárt, és a kardia a jobb felől van fálkötve. — Gergály soha se látta őt se lovan, se fegyverben. — Nevetésre fokadt. — No, furcsa is volt az öreg, hogy úgy kinyalakodott. — A nagy sastólas poztósívek félre volt ütve a fején, a bajusza meg, kicsit fehér bajusz, olyan helyesre volt viaszolva, mint a legényeknek. — És hogy imáron foga nem volt elől, meg a szeme is mélyenültek az öregségtől, a véncetsz helyit inkább valamit Díszma deri ezt jönnek lehetett nevezni, hogy sem Díszma agyarnak. — Gergály hát megnevette, de mindjárt meg is restelte, és hogy igazítsan a bűnén megvárta. — Köszön neki. — Jó, nem hod a tjám uram, mondottam igen. — Hogyan nem láttam előbb kegyelmedet? — Csak itt csatlakoztam a menethez, felállta az öreg bámulva. — Hát, te mi csoda angyal bőrben vagy? — Gergály gyönyörűvörös és kékatlaszból való apródruháját és drága gyönyházes kardját kérdeztel ezzel a szavával. — Az uram apródáltett, felállte Gergály, minden üvéjárok a hova őjár, a királyi palottában is forgok, most meg a szultán sátorában magyak vele. — Dítsekedett, fitoktatni akarta, hogy ő nem olyan semmi ember, mint a miennek öteddig nézték, abban a körben forogő, ahol év a kics asszony. — A szendgyörtéren nyüsgötta sokaság, az utcákon kivoltak tárva az ajtók, ablakok, a tetőkon és fákon videám gyerekek ültek és csinpezkettek, de mindenki csak a királykát nézte. — Mi encsert, és már is választott király? — Szakasztott olyan a feje tartása, mint az apjájé volt, mondotta egy asszony. — A kapuban ott piroslott egy rajban a törökbálint 300 főnnyi legénysége, csupasom ogyi fiú, s van közt egy, akinek a feje kiáll a csapatból, mint a búzetáblába tévet rosszál. — Hogy ezzokhoz értek, törökbálint megfordította alovát, akargya az égnek villant, álló tintett a menetnek. — Vitézeim, fiaim! — szót mérezgésü hangon a katonályi előtt. — Emlékeztek rá, hogy alig egy hónapja itt, ennél a kapun elfogatta meg a szavamra minden főjúr és minden katona, hogy Budavárért semmi a németnek, semmi a töröknek odan nem adjuk. — Emlékszünk! — morajlott a csapat. — Bálint úr folytatta. — A németet elvertük, most a török táborban megyünk a szultán elé. — Istenatanum, és reggetek téstanuim rá, hogy én a tanács van ezt a kimenetelt elleneztem. — Ez dörgő hangon mondta, aztán a hangja zengés csalenné vált. — Én, édesfiaim, érzem, hogy nem látnak többé benneteket. Istenatanum, hogy csak a hazaérent való tekinteteknek engedelmeskedem, az égágyon meg, édesfiaim. — Nem tudott többet mondani, a hangi elcsuklatt. — A hogya kezét kinyújtotta, a katonák egyenként szorították meg. A szemek megteltek könnyel. Török Bálint lehajolt, és egy katonáját arcont csókolta. — Ez az én búcsú csókom, minnyáj a toki. — És megsarkant júszt a lovát, kilovagolta várkapun. — Ugyan ugyan bálint öcsém, mondotta az agvervőci. — Mire való az ilyen ellágyulás? Török Bálint megrántotta a lovakantárját, és basszusan felelte. — Megmutattam én nem egyszer, hogy nem vagyok holomból. — Hát aki nem fázik, ne reszkesen. — Nonobátyán, majd meglátjuk, kiérzi még jobban az időjárást. — Ha nem mondta volna is a császár, szólt közbe györgy barát, el kellett volna hozzá éppen így mennünk. Nem szabad hidegen bánunk vele. — György fráter, szólt török Bálint komor pillantással. — Te okos ember vagy, de isten tese vagy. — Ha az ember kívül a ruháján hordoznál szivét, a császár akkor is betakarnálsz mi előlünk. — A barát nyugodtam felelte. — Ha itt volna még a német a nyakunkan, te is másképpen beszélnél. — A kaputal a táborig a janicsárság állott csórfalként. Oly viharosan csokhé sászták a magyar főurakat meg a kiskirályt, hogy nem lehetett folytatni ugytovább a beszélgetést. A katonák és sátorok tarkaságában haladtak tovább. Néhány perc múlva bégek és paság pompázó csoportját látták, amint eléjük jönnek a királyfifogadására. Ha valaki a magasból nézte volna azt a két menetet, bizonyára olyannak látja, mint ha egy nagy virágos mezőn két sor mindenféle színű tulipán haladna egymással szembe. Mikor összeérnek, megállanak és bókolnak, aztán összevegyőten haladnak tovább a duna-partján éjszakvelé, ahol egy palotaféle hármas sátor zöld elük ki a többi közül. Vége a második rész 19. fejezetének. Egrít csillagok, második rész 20. fejezet. Ez a Libri Vox válvétel közkincs, felolvassa Majdinger Diana. Egrít csillagok, ért a Gárdonyi Géza. Oda Buda, 20. fejezet. A szultán a sátor állött állt, az arca ki volt pirosítva, amint mindenkor. Most a jogba bolintott, mikor gyölt barát kiemelte a kocsiból a kégszemű kövér kisgyermeket. Bementek a sátorba. Az uramagod gergé is belépett. Kellemes hűvösség és rózsa illat csapta meg. A tábori nagy lóbűz, amely a forróságban szinte kábító volt, oda már nem hatott be. Az ajtón álló a kis érett többi tagját visszatartotta. A szultán sarki gérő, csereszni a színű sejem kaftánba volt öltözve. A kaftán a derekán fehérzsinor tartotta össze, de a kaftán olyan lengepatsolatsa jambból volt, hogy a karjaidomait látni látát benne. És azoktól a soványkaroktól reszketett a koráurópa. A szultán oda bent a kezébe vette a gyermeket, és tetszéssel nézte. A gyermek rámosolgott, és belemarkolta szakállába. A szultán erre megcsókolta a gyermeket. A főrak megkönnyebültem fellé legeztek, hiszen ez nem a vérenk zőszolimán. Ez egy jó lelkű családapa. A tekintetet ízta, mosolgása őszinte. Íme, a gyerek a turbánon rajogó gyémáncsillag hoz nyúl. Oda aggyanak játéknak. Aztán a fiai hosszol, bálint is érti, gerge is érti. Csókoljátok meg a kis magyar királyt. És a két szultán fi megcsókolja. Mosolyográ mind a kettő. A gyerek is vissza nevet. Elfogadjátok a testvéreteknek, kérdi a szultán. Hogy ne, fel a liszelim. Hiszen ez a gyerek olyan kedves, mint haztambulban szülték volna. Gergely körül pillan't a sátorban. Micsoda kéklő pompája a sejemnek. A földön is vastag, birágos, kék szőnyegek. A sátor falán kerek, üvegtelenablakok. Az egyik ennát lehet látni a margitszigetet. Lent a sátor falam ellet meg vast a gülővánkosok hevernek. A sátorban nem volt más, csak a három főúr. Gyögyfráter, verbőci meg torok bálint, aztán a dajka meg Gergely, aki dízes ruhájában talán a kiskirája pródjának velt az ajtónálló. Aztán ott ált a két szultánfi, két pasa, meg a tolmács. A szultán vissza adta a királyfit a dajkának, és további sgyönyörködve nézte, orszáját veregette, kenderszőke hajátsi magatta. Milyen szép, milyen egészséges, mondotta a tolmács Rapillandva. Mire a tolmács latinulszolt? A kedjelmes szultán azt mondja, hogy a gyermek bájos, mint az angyalok, és egészséges, mint a mahajnal van nyilott keleti róza. Örülök, hogy láttam öt, szól tovább a szultán. Vigyétek vissza a királynénak, és mondjátok meg, hogy attja leszek apja helyett, és hogy az én kardom örködni fograjta, és az országán. Ő felsége úgy örül, mondta a tolmács, mint ha saját gyermekét látna. Fiaul fogadja őt, és világot uralgó hatalmának szárniát, ki terjeszti felotta, és adjátok át az ő legkegyesebb üdvezletét. A szultán egy megy színvörös, sejemer szént vettelő a zsebéből, és kegyes mozdulattal a dajka kezébe csúsztatta. Aztán még egyszer megcsokolta a gyermeket. A kezével búcsut intégetetne ki. Jár volt ez arra, hogy a szultán teljesítetnek tudja a kíványságet, és hogy mehetnek. Valamennyien boldogan lélegeztek. A dajka szinte futva vittek ifeli a gyermeket. Kiléptek a sátorból. Ott a paság körül fogták a főurakat, és nagyjányjasan kielentették, hogy a szultán meg fogj őket vendégelni. A kísérre többi része is, amelyik visszavisszi a királyfit, fordulja meg, és térjen vissza. Kisér vissza a királyfit, szólt hátra Gergelynek török bállint, és egy pasakarján eltűnt a sátorban. A nap akkor már leáldozott a budai hegyek mögött, és az égről a felhög tűzebilági tot talá. A kis királyfi megint a hintóba került. Jöbkezével pátintett a pasáknak és a magyar főuraknak, aztán az aranyos hintó újra megindultakatonak csokjasát viharzó két során fel a budai várba. Vége a második rész 20. fejezetének. Egrít csillagok. Második rész 21. fejezet. Ez a Libri vagszal léte el köz kincs. Felolvass a Malinger diána. Egrít csillagok. Ért a Gárdanyi Géza. Oda Buda. 21. fejezet. Gelgei a hintó mögött lovagolt. A fokezützecei előjárt az öregekkel, a fiatalok hátul. Gelgei ott lovagolt Zoltolja és megcsai mögött egy hízásnak indult, vöröses szőkei fiúval, akinek még az induláskor bemutatkozott. Főri esvátyán. Szólt egyszer az ifiúnak. Én csak most kerültem Budára, hát nem ismerek úgy szolván senkit. Mire van szükségedőcsém? Szívesen adok, hatudok. Azt hitte pénz kell a fiúnak. Valamikis dolgam lesz éj felkor a szen györtéren. Mi féle? Kérdeztem az elmosolyodva. Mert már azt vélte, hogy a fiúnak szerelmi találkozója lesz a györtéren. Meglászt a nagy vöröses szőke haját és vígan kiáltott. No lám! A dolog nem éppen nevetni való. Megfelelt a gergely, de nem is valami komoly. Szóval szív? Nem, kard. Csak nem verekszeltán. De bizony? Kivel? Gergely az előtte lovagló zöldselyem atlaszba öltözött megcsairremutatott. Főri es nagyot nézett, elkomolyodott. Megcsairvel? Vele. Ha hallod ezt vene gyerekem? Én se vagyok támbirka. Ez már németet is vágott. Hát én meg majd őt vágom. Jól forgatod a kardod? Hét éves korom van kezdtem. Az már más. Megtapogadt a gergely karján az izmokat. A fejét rászta. Jobb ha megkérleled. Én már hogy kérlelnén meg? Megver, mondott a fűri es aggodalmasan. Hogy lehet ilyet előre tudni? Felállt helyt kén gergely. A mellét kifezítve pillantott az előtte a vargló megcsaire. Aztán ismét fűri esnek fordult. Hát lesz tanunk, ugye bátján? Fűri es a vállát van agatta. Hiszen ha csak tanunk el, hát szívesen. De ha valami baj lesz? Mi lenne? Már akármi. De én aztán helyetted miattad nem verekszem. A menetben mozgolódás és zúgást állmat. Értelmetlen kiáltások, paripák hánykolódása. A nyakak, mint ha megmerekvettek volna. Mindenki a várrabám volt. Akkor nézett fel gergely is. Hát lám, ott lenget budaik abbun három nagy lófarkas zászló. A templomban, tornyokon is. A kapuban pedig a labárdos törökörségturbán azik a magyar helyén. Elveszed buda, elveszed buda, elveszed buda, elveszed buda. Üvölte egy kísérteti hang. Stőle, mint az átszáló széltől az erdő, megborzonga magyar sokaság. A fakezüceci üvöltött. Senkise fel el. Az arcok sápattak. És a némasságot még inkább átdermezti a műezi néneke, aki a boldogaszony templomba tornyából messze szálló hangon énekli. Allahu akbár. Asadu annalla illáha allallak. Gergely a seregegy részével vágtatást rohant a táborba. Hol vannak az urak? Égbe kiáltó gassák történt. A sátornál azonban a vörössapkás Bostonjik útjuk a tálták. Be kell mennünk? Ordított a szintel ángotok átva megcsai. Vagy külgyétek ki az urakat? A Bostonjik nem feleltek. Csak tartották a mellüknek szegezve a dárdályukat. Gergely törökül kiáltott rájuk. Török bálin turat külgyék ki egy szóra. Nem lehet, felálték a Bostonjik. A magyarok tanástalanul állottak. Úrak, kiáltott egy vastagnyaku magyar. Gyertek elő, baj van. Semmi válasz. Gergely egyet került a lovával. Föl ment a dombra az párkik közé, hogy talán onnan lekanyarodva hozzájuthat a vendégeskedő magyar úrakhoz. Egy sátor előtt magyar hang kiáltott rá. Te vagy e Gergely? Gergely megismert a martonfalvait. Ott ült egy páhi sátor előtt, és két törökkel sárga dinnyézet tottan. Mit keresel erre? kiáltott a martonfalvai. Az uramhoz akarok jutni. Nem férhetsz ahhoz mostan, gyere tarts velünk. Belekanyarított a dinnyébe, és a szeletet Gergelynek nyújtotta. Gergely a fejét rászta. Nem kell. Na, csak gyere! szólt martonfalvai. Ez a két török jó barátom nekem. Aztán majd, ha megjütják a fákjákat, le megyünk mink is, és hozzácsatlakozunk az úrunkhoz. Gyere magyar testver. Szólt jó kedvén az egyik szpáhi, egy testes válas barnoember. És húsos kezével hívóla gintett Gergelynek. Nem lehet. Feletem o górván a fiú. És tovább lépett. Nekerült a sátorútsán a pattangyúsok, vadászok és janítsárok közé. Mégre ismét a szultán sátorához jutott. A bostancsík ott is örtáltak. Onnan felösejüthatott be török bálint hozz. A magyar ifjak még mindig ott kiabáltak a hol előbb. A nagy sátorba kihangzott a török zene. Tengedezett az érzúrú kánun, dörgöt a sok koboz, és sivalkottak a sípok. Gaz emberek! Kiálltotta megcséja fogátsíkorgatva. Fűriest csak nem sirdűhében. Ha az én úram a várban marad, nem esikezrajtunk. A baráta pródja volt ő, minden hatónak vélt a barátot. Sogy a zene elhalgatott, valamennyien kiálltoztak. Ura kodabent, gyertek ki uraink, a török megszálta a várat. Azonban senkise jött elő. Az ég fálhős volt. Egyszer csak megindult az eső, és eset körül belül fél óráig. Akkor elállott. Az égen úgy sietek a feketi fálhőkkelet felé, mint a menekülő hadak. Végre az úrak éjfél felé előbomlottak. Féret csapot csüveggel, vígantolongtak ki a sátorkapuján. A táborban hosszú fákja sorált, hogy világítson nekik. A fákja sor kettős tűzkídjóként kanyarodott fál budakapujáig. Az esőtől megtisztőt levegőt a keleti fákjákfüstje megillatosította. Már akkor marton falvai és ott állt, s a postant zsik összebocs eltották a külső urakat a belsőkkel. Marton falvai név szerint kiáltottál lő alovászokat. Az úrak egyenként háktak fel alovukra. A fákjákfényénél látni látett, mint komorulnak el a piros harcok, s hogy mint válnak egyenként haloványjá. A barát úgy kiválott a fehérség évál közülük, mint valami kísértet. Nesílj, szólt a mellette lovagló fürjésre. Nem illik a könny a férfi szemébe. Egyenként, páronként, hármonként raboktak fel a fákjások utcáján az úrak fel budavárának. Gegei még minig nem látt a bálinturat. Marton falvai jött át mellette, és szintén angodalmas harcal nézzet a sátorkapujára, amelyből varöses fényderenget kifeli. Az utolsó aki előjött Padmanőcki volt. Tántorokva jött ki két török tizkárján, úgy kellett felemelni a lovára. Aztán még egy nehány tarkabarka szeretsen jött elő, a szolgák. Aztán senki. A sátorkárpítsa lehult, eltakart a sátor világoszságát is. Hát tikettem itt vartok, szodrajük estrucdolla, s nagyhasú török. Az urunkat török bálinturat. Hát nem ment még el? Nem. Akkor ő az, akivel a kegyelmes padiság beszél. Megvárjuk, szólt Martin Falvai. A török vállat volt, elment. Én nem várhatom meg, szólt Gergely nyugdalanul, nekem éjfélkor fenn kell lennem. Hát csak eredgyöcsém, felelt a Martin Falvai. Aztán ha valamit törököt látsz az ágyamban, hát csak vest kibelőle. Triefának mondta, de Gergely nem nevetett. Köszön Martin Falvainak és vágtatásment fel Buda várába. Ahol már akkor újra kisütött, és megvilágította a buda jutat. A kapunálló lángzsás török ők rá se néztek Gergelyre. Még akkor ő hetet mehetett az egyes ember szabadon. Kítudja, holnap nem rekesztik egy kia magyart végképpen a várból. A lóman és a csattogásra váltak a vezeten. Gergely a házak előtt is lángzsás jani csárokat látott. Minden ház előtt jani csár. Minden toronyban fél holdas ló farok. Csak a boldogaszony templomanál még az aranyos kereszt. Gergely a szengyörtérre ment. Nagybámulatára nem látottott senkit. Körül lovagolta a kútmedencét, az ágyukat. Senki, senki. Csak egy dárdás török. Vélhetőleg őrálló az ágyukmellett. Gergely leszált és hozzák ötött a lovát az egyik ágyunak a kerekéhez. — Mi csinálsz itt? — kiáltott rá a török. — Várok, felette Gergely törökül. Csak nem félsz tán, hogy áll visszám az ágyut. — Nono, felelte a topcsi barátságosan. Hát török vette? — Nem én. — Hát akkor erre egy haza. — De nekem itt ma becsületbeli ügyen van. Légy kérlek türálmes. A török akkor a félnak szegeszte a dárdáját. Pusszú innen. Gergely eloldozt a lovát és ráült. A fejérvári kapu felöldgyalog és hútva jött valaki. Gergely megismerte fűrjesd, akinek a szőkeséges szinte világyított az éjszakában. — Elé-elépett. — Megcsajj a bálintúr házában van, szólott fűrjesli hegve. — Jár, mert a cuccán nem engednek beszélni a janicsárok. Gergely lesz állóta lováról és gyalogmentovál fűrjessel. — Hogyan történt ez agasság? — kérdezteg Gergely. Fűrjes vállat volt. A lehető legravaszabbul volt kieszelve. Még mink a kiskirályal lentjártunk a táborban, a janicsárság beszálingózott a kapun, mint ha az épületeket akarnál megnézni. Csak lézengtek, bámultak, de egyre többen. Mikor már minden utca megtelt velük, egy kürcóra előrentották a fegyverüket, és mindenkit bekergettek a házakba. — Gaz emberek. Így könnyű várat foglalni. — Megmondta az én uram. A palota ablakai nyitva voltak. Az egyik emeleti ablakban két fejlátszott. A kapu előtt épp akar váltak oztak az őrök, és a kapu elt egy nagdtermetű janicsárállotta el. — Mit akartok? — kérdezt a félváról. — Ide valók vagyunk. — felelte Gergely szározon. — Most kaptam a parancsot, szóltatörök. — Hogy ki akár ki, be senki? — Én a törökbálint házanépe vagyok, szólt Gergely hevesen. — Erre egy hazafiam, szólott lennézően a török, sziget várra. — Erre ezbe! — kiáltotta Gergely dühösen, és a kardjára csapott. — A török ki húzta a kardját. — Te a karott? Gergely elbocsátotta a lovakantárát, és szintén kardott rántott. Talán abban bízott, hogy nem egyedül van. — Az óriás török egyet mozdult, s a kardját felvilántotta. Gergely fejének csapott. Gergely felfogta a vágást, s a kardja szikrát vetett a homályban. Ugyanabban a pillanatban előre szökken, mint a macska, és vágott, az arcába vágott. — Allak! — bődült fel a török. — A falnak tentorodott, a hátálló ropogva húlt a vakolat. — Az emeletről kiáltás hangzott alá. — Szúrd! Gergely markolatik döftá a kardját a töröknek a mellébe. — Bámulva nézett az óriásra, mikor látta, hogy elejti a kardját, és zsáként dől el a fal mellett. Gergely körül nézett, hűriest kereste. — Azt bizony futott, sebesen futott a királyi palota felé. — Helyette három nagy sivegű janicár közelített dühös rohanással és szitkozódva. — A fiú látta, hogy nincs veszteni való ideje. A kapú raúbrott, és benyitotta. Aztán gyorsan erre teszelte belülről. — A harcsol izgatottan, remegő lábban lépet még egy nehányat, aztán, hogy valaki dibörögve jött belülről a falépcsőn, leült a kapubolt azat alatt a padra, és lihegett. — Zolta jött, kardolta kezében. — Nyomában megcsei, az is kardot rántott. — A kapulajban égő lámpás mind a kettőnek megböbbent arcát világi totta meg, mikor őt meglátták. — Itt vagy már, kiáltott zoltai, nem történt bajod? — Gergely a fejévelintet, hogy nem. — Leszúrtad a törököt? Gergely a fejévelintet, hogy le. — Gyere, a szívemre te kis hős, kiáltott a zoltai lelkesen, és összeöllálgette a 15-estendős fiút, aki az iméntettel a vizségpróbálját. — A kapun dörömböztek. — Mene külnünk el, szólt megcsei. — A janicsárok összefutattak, hanem velőbb kezett fiú, ne haragudj rám, hogy megbántottalak. — Gergely kezett nyújtott, kábult volt. — Asetutta, mi történik vele? — Szótanul engedte, hogy tovahúrcolják. — Csak akkor ocsudott vel, mikor a kéti fiú lepedőkből kötelett csavart össze. — Megcsei szólította, hogy ereszkedjen leelsülnek az ablakon. — Gergely lennézett. — Lent a holvilágos mélységben, a királyikon, ha kertett látt a maga alatt. — Vége a második rész, 21-ig fejezetének. — Egritsillagok. — Második rész, 22-ig, 23-ig, és 24-ig fejezet. — Ez a Librybox-sárvét elközkincs. — Felolvassa Malinger Diana. — Egritsillagok. — Ért a Gárdonyi Géza. — Oda Buda. — 22-ig fejezet. — Másnap délelőt ismét megjelent a liaga a király nénál, és így szólt. — A kegyelmes padisak jónak látja, hogy török katonasságot tegyen Buda várába, amig a fiat föl nem ne válkedik. — A gyermek nem védheti meg Buda várát a németek ellen. — A kegyelmes padisak nem járhat minduntalan ide két-három hónapitábolságból. — Addig az ideig elég lesznek tekfelség, Erdéország meg az ezüst és aranybányák, meg a sóbányák, amelyek ott vannak. — A király né akkor már minden rosszra áll volt készülve. — Megvetőnyugalommal hallgattál a követet. — A követ folytatta. — A kegyelmes padisak tehát oltalmába fogja Buda várát és Magyarországot, és néhány nap múlva írásban adját császáriig éretét, hogy téged és fiadat meg fog védeni. — Mi hely pedig a gyermek nagykorul lesz, Budált és az országot visszaadja. — Az urak mindjelen voltak, csak török bálin tiányzott, meg Podmanicki. — A barát a szokottnál is szinte lennebb volt. — A fehér kámzsával szinte egybe folyt az arca. — A követ folytatta. — Buda vár a duna és tiszavidékével együtt, tehát a felséges valisak oltalma alákerül, felségtek pedig lippára költöznek, és onnan kormányoznak Erdét és a Tiszentúli ország részt. — Budán két kormányzó lézen, egy török és egy magyar. — Ez utóbbi meltóságra a felséges úr verbőci is van ő nagyságát fogja kinevezni, és birája és kormányzója leszül a tartomány magyar lakosainek. — Az urak mincsügyet arca, szomorróan állottak ott, mint ha nem is királyi szég mellett állnának, hanem koporsó mellett. — Mikor a követ elment, egy persze nincsen maradt után al teremben. — Akkor a királynén fölemelte a fejét és rájuk nézett. — Verbőci könnyekre fakadt. — A királyné arcán is könnyebb gördült végig, letörölt-e. — Hol van Podmanicki? kérdezt a bágyattan. — Elment, felállte Petrovic. — Búcsúzásnél kül? — Megszokott válség, paraszt kapásnak öltözött, és úgy ment kimahajnalban. — Bállint Mémini nem tért vissza? — Nem. — A következő naponatörökök kidobálták a boldogasszony templomából a harangokat. Az oldárképeket leszagadták. Szentésven király álló szobrát ledöntötték. Az aranyozott és képekelékesített oldárókat kiszorták a templomelé, s kiszorták a márványból és fából paragott angyal szobrokat, és a miszekönyveket is. Az orvana is álpusztult. A szín sípokat két szekérvíttele a táborikoljó öntöknek. Az ezűs sípokat és remekművű arany és ezűs gyertjatartókat, oldárszőnegeket és oldárt erítőket, miszerúhákat három másik szekérvíttele a szultán kinstárosának. A templom gyönyörű falifesményeit bemeszelték. A toranyról leütötték a keresztet, és egy nagy, aranyozott részvélholdat vontak fel, és tűztek a helyére. szeptember másodikán fellovagolt a szultán a pasák kis éretében a várba. A két fia is vele volt. A szombatik akuban 10 beöltözötten várták az agák, és trombita hasogás között kísérték a templomba. A szultán leborult a templom közepén, és hálákadott a törökökistenének Budaváráért. 23. fejezet Szeptember 4-én negyven ökrös szekér kanyarodott le a királyi várból a dunai hajóhídra. A király néhúrcalkodat. A palotaút varán ott áltak már a hintók is, és körülöt-e összesöreg lettek a főurak. Valamennyen útra készen. Csak várből cimarad Budán, s vele a kedves tisztje megcséi. Gelge is ott állt a főurak mögött, s ezzel csak megpillantott a főriest. No gergei, mondotta az leereskedőn. Hát-ta nem jösszevelünk. Gergei megvetően nézte végig. Semmi te, nyulaknak öccse nem vagyok. A szőkelegény megrándult, de aztán, hogy megcséjnek a szúró tekintetével is találkozott, vállat volt. Az öreg tetszély is ott gubbasztott lóháton az urak sorában. Gergei rátette a kezét a nyerekkápára. Apámuram. Jó napot fiam. Kegyel mad is elmegy. Csak hatvanig. Éva is. Őt is magával viszi a kirányi. Eregy föl malbédra az asszonyhoz és vígasztald. Mért erezti kelévát? Verbőc mondta, hogy erezzük el. A jövő év bennefély visszatérünk sokezred magunkkal. Nem beszéltek többet. A testőrök megjelenése jelentette, hogy jön a kirányi. Jött. Gyászru hába volt öltözve. Lóndzilatot árasztott maga körül. A hölgyei között ott volt Éva is. Könnyű, dio-színű, csukérseje muti köpönyeg borulta vállára, de a csukért még nem vonta föl. Körül nézeketett, mint ha keresne valakit. Gergei átfurakodott az urak lovai között és mellette tármát. Te nem jössze velünk, kérdezte a leány. Mennék, felelte búsan Gergei, de az uran még nem tert vissza. Újtánunk jöttök. Nem tudom. A leány karszai sárborult. Ha nem jöttök utánunk, mikor látlak? Nem tudom. S a fiú szeme megtelt egy könycsekpál. A kirány némár beült a terjedelmes fedeles ablakos börhintóba. Vica kezét nyújtott a Gergei-nek. Ugyanem felejte szelengem. Gergei azt akarta mondani. Vica nem, még a másvilágon se. De hogy nem tudott szólalni, csak a fejét ráztal. 24-dik fejezet. Tíz nap múlva a szultán is útra kelt. Török bálintott magával vitte rabláncon. Vége a második résznek.