 Bon dia, bona tarda a tothom. Començaré llegint molt breument el Decret 37, Barra 2017, de 18 d'abril, denomenament del doctor Jaume Casals Pons, com a rector de la Universitat Pompeu Fabra. Els indicadors mostren sense excepció durant aquests últims anys un progrés sòlit de la Universitat Pompeu Fabra un any rera a l'altre. Però aquesta millora cada vegada és més difícil. No crec que pugui fer una llista completa de les condicions necessàries per la millora sostenible, però em veig amb cor de dir-ne 3. La primera condició és l'obligació que tenim d'intentar sortir de l'adolescència, una adolescència estructural que pertany el nostre sistema universitari. Adolescència és el patiment per a alguna manca, l'espera d'allò que encara no arriba, com la felicitat del jove Bèrter. Li semblava, diu Goethe, que la felicitat que mereixia el seu cor trigava massa a arribar. Les regles paternalistes exhaustives de l'Estat i els recursos escassos per la millora del finançament mostren el perfil d'aquesta adolescència crònica. La segona condició per la millora que voldries mentir és la sensibilitat per l'esforç institucional i per les apostes a la llarga. L'attreviment és la principal condició de la seguretat i el progrés institucional quan parlem d'universitats. La tercera condició tracta de l'urgentíssim i, més que necessari, rejuveniment del nostre professorat i del nostre personal. La sostenibilitat de l'Universitat Bonbeu-Fabra només en segon lloc és un problema financer, que l'administració confia i protegeixi a ultrassa les organitzacions públiques basades en el progrés del coneixement i la cultura. Això, al meu pare, vol dir, essencialment, millorem les lleis, que han de ser curtes, regulatives en el sentit de les idees cantianes, és a dir, només orientatives, convidant-nos com a contrapartida a la responsabilitat i el retiment de comptes. Sabia que, després d'haver-me perdut durant la campanya electoral en el món de les propostes concretes, enyoraríeu les sats i el comentari dels clàssics. Ja veieu que he tornat.