 Det er altid en enorm udfordring, at udpeje blot to prisvinder blandt vores mange tusinde medarbejder. Og den opkæve bliver ikke lettere, når det handler om at udvælge en ære salune. Hver dag, når tusindvis er unge mennesker en grad fra Aarhus Universitet, som batalore, kandidater eller PHD'er, så træder de ud i samfundet, hvor de bruger deres viden og deres faglighed til at forandre og forbedre vores verden. Og vi er stolte af dem alle sammen. Men siden 2008 har vi hvert år givet os selv den opgave, at finde én person, der i helt særlig grad har skabt forandring og forbedring omkring sig. En person, der igennem sit faglige virke, sine menneskelig enskaber, har personificeret Aarhus Universitet i dag eller har sat et markant aftryk på vores samfund. Det gælder fra alle de 13 personer afbillet bag mig, og det gælder i meget høj grad også dette års ære salune. Hun blev kandidat i medicin fra Syddanske Universitet i 1997, og efterfølgende kom hun her til Aarhus for at tage sin PHD grad. Helt fra starten, da visste hun, at her er en kvinde, som er parat til at gå sine helt egne vej for at gøre en markant forskel i verden. Som den første i Danmark, så fik hun skrevet ind i sin PHD-kontrakt, at hun havde ret til at tage ordlov for at udføre humanitært arbejde og hjælpe udsatte børn i nogen af verdens fattigste lande. Den dobble prioritering var der ikke altid forståelse for, og vores ære salune er tilblivet opfordret til at vælge mellem det akademiske arbejde og det humanitære arbejde. Men som hun selv siger, så har hun for længe siden truffet sit valg, hun har valgt begge dele, og når man ser på hendes bedrifter, så er det meget svært at pråstå, at det skulle eller kunne have været anderledes. Mine damer her, årets ære salune på Aarhus Universitet 2022, overlægge og doktor med, Vibika Præks Kristensen, Vibika, vil du slutte der til mig herofra? Kære Vibika, man får altid en klump i halsen, når man tænker på, hvad du har været vidende til igennem din karriere. I samarbejde med lærer uden grænser har du været udsendt over flere omgange til landet som Sierra Leone, Sudan og Afghanistan. Du har oplevet hungersnød, sygdom og folkedraf. Du har oplevet en græd udminskighed, som vi andre har meget svært ved at forestille os. Men uanset hvad, eller hvad du har stået over for, så har du bevaret din egen menneskighed, du har bevaret din faglighed og du har bevaret troen på, at din indsats gør en forskel. Og hvilken forskel? Under et ophold i Daphur, der oplevede du, hvordan kun de allermest underignærede børn kunne få hjælp, og det betyder, at alle andre børn, de måtte vente og lide, indtil de også var blevet akute tilfælde. Derfor tog du initiativ til Treat Food Projektet, og her har I udviklet et billigere og sikret kosthelskud, der kan gives til de millioner af børn, som ellers ikke vil have fået hjælp. Og også herhjemme gør du dit ypperste for dine patienter, som overlag på Rishospitalet. Der står du med ansvaret for alvorligt syge børn, du skal føre dem og deres familier igennem deres livs værste kriser, og det gør du med høj faglighed og med stor empati. Du fandt dit kald tidligere karrieren, og du har fuldt det på fornemmste vis. Du har udøvet dit værre under de sværest tænkelige forhold, og du har gjort det kompetent, samvittighedsfuldt og altid med høj integritet. Derfor har du vores dybeste respekt og taknemmelighed, og det er mig en stor glæde og ære, at udenævne dig til æreselumne her på Aarhus Universitet, og samtidig overrække dig ugen i kaglasskolen på bordet bag os, designet af Tobias Møl, hjertelig til lykke. Og nu har jeg den store fornøjelse at invitere Vibika til at indtage talerstolen og adressere forsamlingen. Kære, sundhedsdekan, animette, hvas, kære, gæster, uadtikker, hjertet, banker, hele verden fra forstanden, gør dog noget, løb for livet, brug dog tiden, elsker en anden, gør dog noget. Denne lyrik stammer før Stefan Brands sang hele verden fra forstanden, og den har en helt særlige betydning for mig. Fordi vi må bruge tiden og gøre noget, vi må hjælpe hinanden for at passe godt på alle hjærter, der banker, uanset hvor i verden det befinder sig. Jeg er meget beæret og ydmy over at modtage denne pris. Og da Brød kom for rejkter, så læste det faktisk flere gange. Jeg blev rørt og meget stolt. Rørt over den signalværdi, det er i denne fornemme til kændeligelse. Og stolt over at holde fast i mine hjertesære. Trøste indemmænden har været op af bakke. Her tænker jeg ikke kun på bakken ude på Randersvej, som jeg cyklede op af fra Aarhus Universitet og ude på Skyby Søgehus. Det var dengang det officielle navn. Målet fra min cykeltur var forskningskælderen under Skyby Søgehus, hvor jeg og mit 17 mand store forskertime gennemførte de undersøgelser, der ligger til grund for såværet min POD som min doktordispotats, som jeg forsvarede i henholdsvis 2000 og 2007 her på universitetet. Der har været grænser, der skulle udfordres. Der har været nye stier, der skulle betredes. Samarbejder med farvekrupper, instituter, kliniske afdelinger og NGO'er, som har skulle etableres. Den slags gør man ikke alene. Men med opbakning for min familie, mine venner og gode kollegaer, samt et fantastisk samarbejde med min vejleder, professor Imerita Else Tyndensen og Aarhus Universitet, er vi kommet i mål. Det lykkedes at holde fast i min hjertesag om at foræne klinisk arbejde, akademisk arbejde og humanitert arbejde. Min forskuddannelse her for universitetet har givet mig akademiske og professionelle redskaber, hvor ordentlighed, respekt og tværfarvelige samarbejde var omdrejningspunkt. Under dygtige vejledning for Else Tyndensen fik jeg lov til at fordybe mig i kliniske problemer. Men der krævede målrettighed, men også gav plads til fri forskning. Og lige præcis fri forskning på tværsaffarveligheder og lige præcis de redskaber, og de værdier gav en forskerglade, som jeg har både med mig videre national og international. Fordi vi er nødt til at samarbejde på tværs, hvis vi vil løse komplekse problemstillinger, ellers når vi slet ikke verdensmålene i 2030. Og et af de verdensmålene er at stoppe sult. Jeg har med egen øjne set, hvordan underendering forværer sygdom og i sig selv kan medføre død. Hvis man virkelig var redet liv her i verden, ja, men så er underendering et vigtig sted at starte. Det blev nogle helt særlige oplevelse i en flygtningaleje i Dafur i Sudan, som satte forskningprojektet Treat Food i gang. Og denne skælsættende oplevelse vil jeg gerne dele med jer. Jeg har udsendt med læreund grænser til flygtningalejer i Dafur, der var udebrudt smidt som leverbetændelse type E i en stor flygtningalejer ved LTN. Og mens vi kæmpede for at redde gravid kvinder, som grundet denne her leverbetændelse gik i for tidlig fødsel, så mødte jeg en kvinde, der i kærlighed til alle sine børn valgte og sulte det ene barn. For at overopnå en overarmt omkreds under 11,5 centimeter på det sultende barn, så ledes, at det kunne komme i behandling og dermed sørge for, at hele familien fik mad. Jeg glemmer aldrig den dag hun kom, for hun kom hver dag, og den dag, hvor hun jublet fordi, at nu var barnets overarmt omkreds kommet under 11,5 centimeter, og dermed kunne indlægges som svært undernærede. Jeg frøs inde i tross den bære ende sol. Familien bliver reddet, men tænk, at denne mor skulle bringe sit barn i en livstrone tilstand for, at vi kunne gøre noget, fordi vi og det internationale samfund på det tidspunkt ikke havde noget at tilbyde børn som blot var moderat undernærede. Det blev startskudet til treat food, som lærer ung grænser i Danmark udførte i tæt og flot samarbejde med international anerkendte anæringsforskere, her i blandt professorne Henrik Fris og Kim Fleiser med Kædelsen. Mere end 1600 børn gennemfurtte treat food og holdet bagved har været meget stort. I dag ved vi langt mere om, hvilke ingredienser og i hvilke målestoksforhold moderat undernærede hvad at have for, at vi kan sikre dem. Det har taget lang tid at gennemføre treat food, ikke mindst på grund af udfordringer med finansiering. For mange rammebevillinger åbner ikke mulighed for, at man kan tænke på tværs af farvegrupper, på tværs af universiteter og i sær på tværs af landekranter. Men vi kom i mål. Jeg opgiver ikke sådan lige, når det handler om hjertesærer, også selv om håbbløshed og afmagt kan melde sig. I sådan nogle situationer tænker jeg på en meget barsk oplevelse fra min første udsendelse med lærer uden grænser. Det var et seks måneder langt ophold til Sierra Leone som Anste Sildhage. Jeg havde fået humanitær overlov til under min kliniske ansættelse her i Aarhus. Jeg husker, hvordan de kom udmattet til hospitalet. De havde vandret i flere dage, kvinde var højgravid og havde svangerskabsorgifning. Hun blev støttet af sin mand og havde været meget vanskelig ved at få været. Midt der på Gårdspladsen, på Makbo Rager-governmentet hospital, som blev drevet af lærerungrænser, faldt hun til jorden. Hun blev kvagt i væske på lungerne. Vi fik hende lydn hurtigt på operationstolen, gav andrivne og lavede et akut kajsersnit. I et forsøg på at redde varnet i det morernes liv ikke stod til at redde. Men vi kom for set. Varnet var slagt og gråt, og vi kunne ikke genopleve det. Det var så forfærdeligt. Jeg havde lyst til bare at løbe ud af bagdøren om væk. Bade i mit eget sved under operationstået, og med myggende omhældende gik jeg ud for at finde den her far, som havde ikke blot mestet sin kone, men også sit ufølte barn. Jeg gav den tristet besked. Vi havde forsøgt, men havde mestet den begge. Jeg blev hurtig kaldt tilbage til mere arbejde, og manden forlod hospitalet dybt for tvivlet. Langs senere samme dag kom han tilbage og ventede for ende af operationsgange. Han tog mine hænder i sine. Han var kommet for at sige tak, fordi vi havde givet dem en chance, en chance, som de ellers ikke ville have haft. Han kiggede på mig og sagde, tak fordi du ikke er lige glæd. Og netop denne sætning har jeg tænkt på så mange gange. Vi må ikke være lige glade. Vi må bruge tiden at gøre noget. Det er dog ikke altid så nemt at gøre noget. Da jeg var udsendt med lærer uden grænser til Afghanistan for at lede et stort nationalt møde, så oplevede jeg det helt bizar, at mit køn og min uddannelse som læge og som forskere faktisk stod i vejen for mit arbejde derude. En hurtig løsning blev fundet. Jeg blev tiltalt som indsatskund, og jeg fik en mannejakke på og kunde dermed gennemføre min opgave. En mannejakke som min kreative mor i dag har syd om til den nederdel, som jeg bager i dag. Og om min hals bager jeg et smøkke, som jeg har fået lavet her i Aarhus. Det er en meget enkel kede, som består af individuelle hjerte. Vært er et unikt, og i forlængelse af hinanden. Og kæden minder mig om, hvordan jeg i min hverdag skal holde fast i mine hjertesære. I en hverdag, hvor jeg dels er børnelæge på Ryshospitalet og hjælper alvorlig syge børn her i Danmark, og dels er lektor og forskere i leversygedomme hos børn. Jeg er også medicinsk kommunitæer, rådgiver og forlærer den danske afdeling af lærer uden grænser og hjælper dem, der ikke befinner sig på denne side af den danske grænse. Kombinationen er unik, fordi jeg får lov til at bruge mine kompetencer, derfor de gør den største forskel. For vi skal hjælpe hinanden, vi skal forlænge hinandens kompetencer, så vi kan gå helt derud og hjælpe, hvor børn lider og måske dør i tavshed. For det er ikke bare uret, der tigger, det er også uret, der tigger. Og lagløftet, det er universelt, det er nutræt og det kender ingen grænser. Tak til Aarhus Universitet for at give mig de her redskaber, så jeg kan række en hjælpende hånd ud på en menneskelig, på en professionel og på en ordentlig måde. Og tak for at give mig muligheden for at række denne anerkendelse, og det er det vigtigere signal videre til de mange studerende om, at man godt kan kombinere det kliniske, det akademiske og det humanitære. Tak fordi I ikke er lige glad.