 Jeg forsker ind i at forstå, hvordan stjerner og planeter er bygget op og i virkeligheden et forsøg på at finde ud af præcis hvad der er ude i verdensrummet. Jeg tror, at siden man første gange eller mennesket første gange begyndte at kigge op i himmelen, må man have filosopheret over hvad det egentlig var man kiggede på. Man kan sige, nu er vi der, hvor vi virkelig har udstyr til at prøve at afsløre nogle af de detaljer omkring stjernerne og planeterne. Det lyder næsten lidt som en barnedrøm, der går i opfyldelse. Det her med fascination af planeterne og stjernerne går den helt tilbage til barndom. Den går ikke tilbage helt til min allerede tidligste barndom, der var jeg sådan set som mange andre drenger meget optaget af tog og bil og skibe. Men fra midt i min skole eller så bliver jeg pludselig fascineret af ting ude i rummet. Man kan også sige, at barn af månedlandingerne er fuldt bestemt også med i det. Jeg synes, det var utroligt spændende, hvad der skete på månen og at der var nummer og mennesker deroppe. Men den der fascination startede virkelig i den sidste del af min skoletyde, hvor jeg begyndte at følge med i undersøgelserne af planeterne. Det var en tid, hvor der kom rumserne der frem til nye øjne, så det var den her opdagesrejse, som forskellige især amerikanske rummet missioner lavede ude i vores solsystem. Så var det den her, som opdagesrejsen, det der med at tage på rejse i planeterne? Var det det der sådan, altså var det science fiction drømme, der tændte dig? Det var meget lidt science fiction. Det var i virkeligheden det vigtige for mig, eller det jeg virkelig tændte på, var det her med, at vi nu så nogle helt nye verdener, og virkelig hvordan de så ud. Og jeg har aldrig nogen siden forestillet mig, at der i virkeligheden var liv ude på de planeter i vores solsystem. Så Mars, interessen for planeten Mars, var for eksempel ikke, at jeg troede måske fandt vi i Vastner. Det var virkelig den der virkeligheden vinskablige undersøgelse af, hvad er der på den her planet. Men det var det at se billeder fra nye steder. Tænk, man aldrig nogen siden havde set før, og det overraskede mig allerede den gang, som jeg siden også har blevet rigtig mange gange i mit vinskablige karriere. Hvor forunderlig og anderledes ting er i forhold til det, man gik at forestille sig. Vi så de første billeder fra Jupiter og Jupitersmående, og det så slet ikke sådan ud, som man bare i banalt har gået at forestille sig. Det var meget fascinerende. Det er tit sådan i vinskaben, at når vi ikke ved så meget, så forestiller vi os ind i bare alle de simple ting. Vi siger, at verden er nok der, og det steller. Den process her er nok på den simpelste form. Når man ikke kender noget til en mån, et eller andet sted, for eksempel i socialsystemen, så ligner den jo nok hvorover. Så det var sådan set det, man gik og troede. Det viser jo at være den værste antal, som man har hurtigt kunne lave, fordi vi finder vulkaner på månerne om Jupiter, og vi finder is og store områder og overfladen på mange af de måner, og vi ser fenomener, som ingen havde drømt om at skulle finde sted på de her måner. Så blev jeg senere interesserede i stjernerne, som sådan, og begyndte også i min gymnasietid at forsøge at regne lidt på, hvad det var, der var. Jeg var sådan meget tændt, at den her mulighed for at anvende vinskablige tekniker, til at prøve at få en dyber forståelse fra tingene. Du lytter til supertanker, en podcast fra Aarhus Universitet. Var det alene sådan en teknisk naturvinskablige interesser, du havde for det her, eller var der også noget, kan man sige, mere eksistentielt på spil, altså fascinationen af livets opstående, og er der liv på andre planeter? Hvordan tænkte du om de ting, der du var ugen? Min fascination for naturen har altid været, at vi kan måle og undersøge. Det var virkelig en lidt nørdigt tilgang til det her, fordi det handler virkelig om, at jeg ville gerne være med til at prøve at finde ud af de her ting. Ikke har jeg haft højt tanker om, at jeg skulle gøre store opdales, eller noget sådan set bare, at det er spændende ved at være med i den her samlet forsøg på at forstå lægt puslespillet for, hvordan verden er bygget op. De store spørgsmål omkring livet og baggrunden for, at der kunne være livet i universitet var på det tidspunkt meget science fiction-agtigt. Forskningen var ingen gang særlig anerkendt i om det, vi kalder astrobiologi i dag, var virkeligheden bare folk, der en gang mellem sagde at snakke lidt om det. Der var ikke nogen særlig særlige seriøse undersøgelser. Det tiltræk var egentlig ikke, men jeg var som forskning. Jeg var selvfølgelig meget fascineret af, som menneske, og hvad er vi egentlig de eneste. Men jeg har ikke drevet mig. Det er faktisk først nu her i efter, at jeg har været forskere i en del over, at jeg virkelig er begyndt at se, at det er også noget, at den forskning, jeg har lavet, kan føre frem til at være med til at afdække nogle af de baggrunden for at forstå, hvorfor der er livet i universet. Det, jeg synes, er så fascinerende også ved den forskning. Jeg arbejder med lige nu, at vi er kommet så tæt på nu, at hvis liv lige når det, vi kender her på jorden, og findes i lidt andre miljøer, og tilfølgelig på andre steder eller på nogle af nogle verdener, der ikke nødvendigvis fuldstændig ligner vores jord, men vi forestiller os, hvordan der så kunne være der. Så ville det kunne påvirke de planeter, tilstrækkeligt til, at vi i hvert fald om nogle år, måske inden for 10 år eller 5 år, måske godt og længere tid, men at vi ville faktisk kunne observere os frem til forholdene i en sådan detaljeringsgrad. Vi ikke kan se selve livet, men vi kan se konsekvensen af, at der er måske at live på de her planeter. Er der et tidspunkt i din tidlig forskerkarriere, hvor du oplever et, ja, det man nogle gange kalder, et høvrækker-moment eller noget, hvor man tænker, nu ved jeg, at det er det her, jeg skal beskæftige mig med. Var der sådan et øjeblik? For det første var jeg... Jeg har ikke været så meget realistisk omkring ting, så jeg havde ikke tænkt mig, at jeg skulle være forskere. Jeg startede mit universitetsstudie med den idé, at jeg ville blive gymnasielærer, og jeg havde så forstået heldigvis, at man kunne lige godt læse astronomi som fysikt, man blev sådan set lige så dygtig til fysikken, så det var... Så kunne jeg lave de ting, jeg var optaget af. Så kunne jeg godt mærke, at nogle af de ting, jeg sad og lavede, dem var der også andre, der var lidt optaget af, at de folk, der gik på universitetet. Og jeg kastede mig ude i mig et ambitiøst og store undersøgelser, observation af stjerner, jeg blev sentitile til observatorerne, der nede og arbejdet. Og opdagede jo så også, at... Pludselig sagde jeg med unik viden, jeg kan faktisk huske en gang, jeg havde analyseret sine målninger, uden at se, hvad det egentlig sker, og man beregner, beregner, så en eller anden dag, så trykker man på en knap, og siger, nu viser jeg et graf, over det, jeg har fundet. Og jeg havde læget efter stjerner, der skulle variere i lysstykket, fordi det var de stjerner, der ville kunne fortælle mig noget om, hvordan stjerner er bygget op. Og jeg havde i lang tid bare set stjerner, der var uden variationen, det var konstant lysstykket, og dem var jeg vant til at lide igennem, det havde lige pludselig en dag, så var der så med nogen, der varierede. Jeg lette først efter, at det måtte være en fejl det her, fordi sådan skulle de jo ikke se ud. Sådan så alt de andre, og pludselig sagde jeg, hvis jeg var den første, der så, at de her specielle stjerner, de er faktisk varierede i lysstykket. Og det var selvfølgelig det øjeblik, hvor man så siger, det er jo egentlig det, det her handler om. Nu er jeg opdaget i en ny side, af et system, som jeg så kan bruge til at prøve at forstå, dybere side af naturen. Og i forbindelse med de ting, den vejleder, jeg så havde kommet, der havde sat sig ned ved siden af mig, sådan Fransen, som var min vejleder, og han sat sig, og så sagde han, har du egentlig tænkt på, hvad du ville, når du nu her snart afleverer dit specielle og færdige, så sagde jeg, så er jeg helt sin planlok, jeg ville være gymnasieler. Så sagde han, jeg synes faktisk, du skulle arbejde, om du ikke skulle arbejde, lidt mere med forskning, og vi har faktisk en ny kigger, et nyt teleskop nede på de kanariske øre, hvor der er mulighed for, at forskere og unge forskere, kan komme ned og arbejde, om det ikke var noget, jeg ville overveje. Og det, jeg har slet ikke set mig selv på den måde, det var så, han, det skubbede mig, hen i det, jeg kom til at tænke, og jeg var helt klar, det var selvfølgelig det, jeg skulle lave. Hade du nogen selvsvivel på, om du var forskere egnet, på det tidspunkt? Jeg var meget oppevis, om jeg kunne lave forskning, og jeg sad og lavede det, og de forskere, der gik rundt om mig, var meget interesseret i de ting, jeg beskæftede mig med, så jeg kunne sagtens mærke, at det her, det var interessant, og også, det var noget, der havde forskningsrelevanser, og en standard, og jeg tydeligt, havde ikke både de ting, jeg lavede, jeg gav mig meget frihed, til at tænke, og det kunne jeg selvfølgelig godt mærke, også fordi, jeg havde nogle gode idéer, men det var bare mentalt, jeg havde simpelthen ikke tænkt på, at det også kunne være mig, der skulle for oske, så man kan sige, jeg blev helt håndet, lidt til det her, fordi nogen omkring mig så, at jeg måske havde et potential. Og det tænker jeg, egentlig 10 år nu også, når jeg går med unge forskere, at vi siger tit til dem, at de skal være gode til at fortælle, hvad de vil, og at nogle af de her gode til at stille sig op og sige, jeg vil gerne være forskere. Men jeg kan også godt være, der var nogen, der sade rundt omkring, som vi skulle skubbe i gang, fordi det billede, de har af sig selv, og det billede, jeg havde mig selv, måske ikke egentlig stemmer i ens, fordi jeg kendte ingen, der havde i min familie, der havde været forskere, så hvordan var det egentlig? Hvordan fandt man ud af, at det var det, man skulle lave? Det lytter til supertanker, en podcast fra Aarhus Universitet. Det har været forskere på et dansk universitet, det ene bærer jo også, at man skal undervise, og jeg ved, at du flere gange, er blevet kåret som årets underviser, her på fysik og astronomi. Hvad betyder det for dig at undervise? Undervisning er fantastisk spændende, og det er en motiverende faktor for mig at undervise. Det er selvfølgelig ikke ligegyldigt, hvad man underviser i, og jeg er så heldig, at mange af de kurser, jeg underviser i er forskningsrelateret, så det er ikke redskabsfagene, det er de kurser, hvor vi prøver at se ud, og jeg prøver at i min undervistningsfylde, og til rette lægte, sådan den fascination, som jeg har for det her, det er den, jeg bringer videre. For mig er undervistningen, hvor jeg skal tænde gnisten i de studerendes hovedet, og få dem til at se, hvad er det, vi skal arbejde med, og hvilke ting er væsentligt. Og selvfølgelig er det selvfølgelig, at de kommer ud med de kompetencer, som er vigtige for, at de både kan forstå at undervise, og gå i industrien, hvad vi nu uddanner folk til. Jeg har ikke sådan en plan om, at man skal ændre verden i min undervistning, men det er faktisk det at stå, i klasseværendelset, i til forelæsningen, og sidder og vejlede dem. Det, der virkelig er rigtig interessant, fordi så samarbejder man med en person, der er i gang med at udvikle sig til, og forske eller undervise, eller hvad de nu kommer til at skulle bruge det til. Men er der plads til i moderne undervistning, på et universitet, og undre sig, og sammen finde ud af noget, eller er det noget med, at fylde på, så at sige? Jeg oplever heldigvis, at hvis vi føler os begrænset i den undervistning, så er det mange gange noget, der bare foregår i vores eget hoved, fordi det er rigtig meget plads, hvis vi er op for resurserne. Det kræver selvfølgelig resurser, og hvis vi vil det, så rummer den struktur som undervistning på universitet, og har bestemt mulighed for at undres, og fascineres. Det er i virkeligheden, når man finder de ting, som man selv er fascineret af, og man prøver at bringe dem videre, fordi det er altså nemt at have en gruppe studerende med, som alle sammen brænder efter, og også kommer videre. Og derfor bruger jeg også i høj grad ikke standard opgaver til de kurser, som i hvert fald lægger mest væk, og undrevis i. Der bruger vi forskningsresultaters på et niveau, og de selv er med til i kurserne at lave forskning. Og det gør også, at de bruger næsten alt for meget tid en gang imellem, altså jeg får tit klare for min mad underviser over, at når de har det her kurset sammen med mig, et af mine kurser, jeg har sådan en kurs, hvor vi anvesterer data, så laver de ikke så meget i det andre, fordi det er altså spændende at komme videre med det her, og prøve at finde ting. Og jeg giver dem målninger, og vi finder nye planeter. Vi kender dem så i forvejen, men det gør de studerende ikke, hvor de leder efter inskaber, hvis de andre vil selv at se dem. Og lige præcis det, med at jeg er første gang på et tidspunkt så resultaterne foran mig, det var der, jeg opdagede, at det er det forskning handler om, her er nogle målninger som viser noget, og det er ikke en, der har fortalt mig, hvad jeg skal kigge på. Jeg selv se det, i noget af den undervisning, jeg laver. Du er jo også en hybige fordragsholder i alle mulige andre sammenhænger, du er ude at holde over 50 fordrager om året. Hvad betyder det for dig at formidle astronomie, viden og forskning til Gleemann? Astronomi har den enskab, eller er indbygget i sig, at det faktisk ikke er så svært at fortælle om de ting, vi har opdaget. Hvis det nu var kvantifysik, så er der også folk, der er så dygtige, at de er stand til at formidle det til offentlige fordrager. Men tasken for at få ind i forstå, hvad man snakker om er selvfølgelig langt højere, end hvis vi kan vise billeder. Vi faktisk kan se ting, og vi kan snakke om, og vi kan relatere til objekter, vi kender og erfaringer, vi har. Det, jeg oplever ved formidling, og den glæde, jeg har ved formidling, opstår selvfølgelig af, at det, jeg brænder for, det, jeg finder fascinerende, det oplever jeg tilhøjrende også, bliver fascineret af. Nu har jeg heller ikke nogen højere mission om, at jeg skulle ændre vores allesams opfattelser af naturvidenskaber. Jeg har heller ikke sådan en dagsorten for min formidling. Jeg kan bare godt lide det, og jeg elsker at stå og fortælle om de ting, og de skutterer om det, pensionistforening, eller om det er en skoleklasse. Det er sådan set ikke... Ja, det er vigtigt, fordi det er forskellige grupper, men det er lige fascinerende. Det er simpelthen historiefortællinger fra om verdentrummet, og vi spillede, og jeg har forlængst opgivet ideen om, at jeg havde noget bestemt, jeg ville fortælle, for eksempel min forskning. Hvis min forskning kan bruges i fortællingen, så bruger jeg det. Men hvis det er så kompliceret, at jeg lige vel ikke ender med at kunne bidrage med noget nødnye forståelse af naturen, eller noget, der er nemmere at forstå, og jeg bruger meget grundlæggende indskaber ved Universet, i stedet for de specifikke opdagelser, vi lige har lavet. Men så er det nemt at knødte til, når man snakker generelt om stjernerplanet, og så siger jeg, forresten i sidste uge, der er opdaget ved en i den her nye planet her. Nu vil jeg lige fortælle, hvad det egentlig er, vi har fundet ud af med den, og så kommer man jo i dialog. Jeg oplever også, at fascinationen udløser i høj grad fra tilhøjernes side, i høj grad spørgsmål, og diskussioner, og det er jo meget almenenmænskelig ting, vi virkeligheden berører, og mange føler selvfølgelig også, fordi jeg nogle gange kommer og måske vælter rundt på, hvad de gik og egentlig forestillede sig. De får nye forståelse af hver universet, derfor er noget, at de egentlig bliver berøret i deres forståelse af, hvem de selv er. Nogen er næsten provokeret, og det er jo i virkeligheden både fantastisk spændende, og også meget interessant. Og så diskuterer jeg, hvorfor er det? Hvad er det? Hvad er det? Det betyder for os. Har du nogensinde oplevet modstand mod dine forrestninger, det du siger? Og hvad er det, hvad folk siger, hvis der er en modstand? De siger, det er simpelthen i modstredet, men det kan ikke passe det her, eller påstår du så virkelig, at jeg er det, og det er klart, at existentielle spørsmål som man føler udfordret, så bliver man selvfølgelig ramt på næsten sine personer, derfor har man lyst til at protestere. Og det synes jeg, i virkeligheden er fint. Jeg har ikke noget mod at nemlig så også fortælle folk, at er du nu i virkeligheden så bange for det her svar, at det er virkeligheden ikke bare meget mere fascinerende ting, da naturen er så fascinerende på det her punkt. Og at man måske kan blive berørt, at vi står og taler om, hvad der sker et sekunder efter Big Bang. Ja, men det er jo egentlig bare udvikling af naturen. Tænkene går fra en proces til en anden, og om vi bare går langt tilbage, det bliver jo ikke nødvendigvis anderledes i opfattelsen af, hvem vi er. Der er jo ingen, der provokerer der, og opdager det tredje vokser ude på ude i skoven. Men det er jo også bare udvikling, hvor tingene processeres fra en tilstand til en anden. Og jeg elsker, når folk i virkeligheden bliver berørt af det, fordi så har jeg i hvert fald bidraget med noget, jeg skal selvfølgelig ikke meningen, jeg skal få nogen til at blive rigtig ulykkelig over, at nogle forskere påstår det her. Fordi det er i virkeligheden, min ordentlig historie, min ordentlig fortælling, er, at vi lever i et utroligt fascinerende og spændende og dynamisk univers. Og vi mennesker, passer fint til det. Altså, vi er placeret her, og den måde, vi nu ser ud, er selvfølgelig dyret af alle de her fantastiske processer, der er let op til, at der til sidst var noget, der hed mennesker her på jorden. Og derfor tager jeg også tit rollen på mig, prøv at fortælle om, hvor kommer stuffet fra. Altså, fortælle om supernovaer, eksploderendes stjerner og stuffet som den, så som til sidst ender i den her skivematerial, der så bliver til sol og jorden, og til sidst til dig og mig. Jeg plejer også at se til folk, at hvis de synes det lyder ikke så fascinerende, så tænk på, at de virkeligheden er stjerne støv. Altså, det er det, de kommer af. Det er da en dejlig tanke. Du får det også til at lyde, som om, at du faktisk har, at de dejlige danskelsesprojekter, du gerne vil være med til, og give noget naturvindskab i danskelse til danskerne. Det tror jeg, virkeligheden er meget rigtig. Og nu siger jeg, at jeg er bare fascineret, og står og fortæller, men det er klart, at jeg vil gerne bidrage med, at naturvindskaben i kulturen også er vigtig. Kulturen handler ikke om, at man bare sætter ned og tænker. Det handler også om, at forholde sig til den omverden, vi en del af, i fysisk forstand. Og hvordan hænger vi sammen. Så det er en meget stor, for mig er naturvindskaben, naturvindskabens måde at tænke på, naturvindskabens forklaringer. Og historier er helt fundamentale for vores kultur. Og den historie, synes jeg, er meget ambitiøst. Alle egentlig bør kende til. Fordi den er så fascinerende. Og jeg synes nok også, at jeg forstår meget mere, af mig selv på et eller anden niveau, vil jeg også have den her ting med. Jeg kan selvfølgelig ikke forstå, hvorfor sådan jeg tænker så mærkeligt, og hvorfor jeg går under og gør de ting, jeg gør, fordi det har sådan set, ikke nogen dybende naturvindskab, vi får klaring på i detaljen, men de overordnede rammer, hvem vi er, og hvor vi er. Det er naturvindskaben, der kan fortælle en del af den historie.