 Morfin Guden Det der er en LibriVox-indspildning. Alle LibriVox-indspildninger er offentlig egendom. For yderligere information eller for at melde dig som frivillig, kontakt LibriVox.org. Morfin Guden er Gustav Bauditz. Gyldendelske boghandel, nordisk forlag, 1910. Denne indlesning er Christopher Hundstahl. Hospitalesvogn kom hurtigt, næsten lydløst kørende hende af gaden. Inden i den lån ung mand, bevidst løs, om hovedet havde han en forløb i forbindning genn vilken blodet pip løde frem. Armen den venstre var brækket, og ryggen havde fået en beskadelse. For en halv time siden var han soveløst vandret hende af gaden, tænkende på alt andet en hospital, ulykker eller død. Men i stilats fra en bygning var på en ubegribelig måde styrtet sammen over ham, og havde i et nu forandre situationen på en så forfærdelig måde. Da han på hospitalet var blevet en rigtig forbundet, havde fået is på hovedet, og lå i vandsængen kom han til sig selv. Det viste sig, at der ingen far var for hans liv, og hans ligtning kom til stede ind til ham. Men smærterne var pine de, de har mægget. Det var næsten utroligt. De kom fra hovedet, synes han, og så gik de ned gennem ryggen. Der stansede de, bedt sig fast som hundrede vampyrer, og fort så rundt over alt de lavede, for igen at stige til hovedet, hvor de lavede sig over øjnene, som ville de suge dem ud af hovedet på ham, altid mens de lammede tanken. I hvert fald for alle andre indtryk end det ene, smærten. Han havde mest lyst til at skrive, skrive vildt og forfærdeligt op, og at forsøge at overdøve den indre stemme, der blev ved at viske ham i øret. Mærker du, nu i hovedet, nu i armen, nu i ryggen. Kan du mærke, at her er jeg, smærten, pine, ledelsen, og jeg viger ikke. Jeg er snart her, snart der, alle vejne, og smærterne gik i vilde rygg, i sugene drav. Den syge fald hen i smærten. Han følte ved sig selv, nu kan det ikke blive værre end der, men så opfanget han et ord, der blev udtalt ved siden af ham. Lægen, der stød ved sengen, sagde, morfin. Svat, uendelig svat, mærket han et lille stik i overarmen på den raske arm. Ganske svat et til. Nu viste han jo, smærterne måtte høre op. Hvor ofte havde han ikke hørt om, hvilken velsignelse morfin var for mennesker, der led. Og han tænkte på de mange, der var blevet morfinister af den årsag. Han huskede også på en tante, han havde, da under en sygdom havde fået mig en morfin, men som fortalte, at hun altid drømte så forfærdelige drømme der efter. Langsomt begyndte smærterne at vige, der kom mere ro over patienten. Han tyndte, det blev så let omkring ham, så let, så let, svevet han, eller hejsede de ham i vejret. Han fik nok ingen unden drømme, tvært imod, alt var usåre og godt, han træk vejret frit igen. Morfin hjælper, ropte han. Men hvad var det? Hvad i alverden var det? Han lå jo i en stor sal, en mægtig opløst sal, et teater, eller hvad det nu var? Hvor var væggen? Den grimme gråkule vægg lige over for sengen. Væggene var faldende fra hinanden, og et stort teater stod i stedet, mellem toger og skyer, og se, der trotte en mand frem. Men hvordan så han ikke ud? Han lignede en nisse, med guldgrune på hovedet, men skækket var en tåge, en fin blålig tåge, der swingede frem og tilbage, og øjnene, der blivede skældt og venlig til ham, lyste som stenkul. Han kom ud fra teatret, og gik hen imod den syge. Den ene hånd, en fin smald hvid hånd, med ringe på, hvor upaler spillede, ragt det hen imod ham. Ja, morfin gude, nu kender du mig, halvt viskede han, med en hemmelighedspulmine, men inden han havde talt ud, visste patienten godt hans navn, og morfin gude talte videre. Hvor vil du hen i nat min ven, spurte han, ud at rejse, men hvor hen? Du kan komme på jorden, hvor du vil, sig kun til. Jeg ved det jo godt, du elsker at rejse, ikke sandt. Det har været dit ønske i lange tider at komme bort, til Egypten, til Indien, eller sejle ned af de store floder i Sydamerika, men sig blot til. Forstillingen kan begynde når som helst. Hør, mine spillemænd, spiller allerede, hør. Og en sakte musik, så fin, så yndeful, så afstemt. Ja, sådan, som man kunne tænke sig, den himmeliske musik, hørte den syge. Halt mekanisk ville han rejse sig op, men morfin gude en bøjede ham lämpligt ned igennem mod sengen. Læg bare stille, sag han. Alt får du at se herfra, og så blev der lyst inde på scenen. Musikken lød noget stærkere, og et stort fartøj så sejle af steder over vandene, månen lyste, og sand lød fra dækket. Ski blev glæde af sted, ind til morgenen brød frem, og solen lyste over en bys vede mure, der tånede frem i purpåskæret. Byen kom nærmere og nærmere, og den syge forstod, at dette måtte være Afrika, og det var i Egypten, han i en strålende morgenstund landede ved. På rapvodet heste redde de igennem sollysegader. Ned anilen sejlede de på grønlige bølger, til de store pyramider, og den hemlighedsfulde svings. Videre kom de, genn den høje portal, ind i et stort palas, ind i en praktful halv, med malede billeder på væggen. Midt i halven var et basing, hvorfra en mægtig stråle skød i været, og hvor store videfule flauerede under det gylne luft. Men under en baldagin lå konge datteren, farraues skønne datter, rundt omkring hende, død de slanke Egyptorinder, som spillede på store harper. Tungsindige var melodierne, som kom de fra de mørke konge grave. Men dog var musikken så dravende, så lockende, at han måtte lytte, og han syntes aldrig, man kunne blive ked af at høre Egyptorindernes tungsindige spill. Så rejste farraues datter sig halvt op, så på den unge mand, med sine mandel formid øjne, smilede svat og sørg mod et. Men hun smilede dog, men de påporøde leper spurgere. Morfin kuden brugte et bære, holdte under springet, og gav det til konge datteren. Den syge, så hendes gruselede leper mødes med det kolde metall. Han undredes over, at det ikke smeltede i hendes varme mund. Da hun havde drukket, ragte hun bærede til den unge mand, og han bølge af ild, gennem strømmede hans sind, efter at han havde smagt på den gulvende vin. Aldrig havde han tænkt, at der gav så den en dræk, men Egyptorinderne spillede videre, og de store strange lød stærkere og stærkere. De sorte slavere sang der til, en underlig ens tåne i samme, og samtidig skiftede springe stråler i alle farver. I de farver, der brød sig i upalerne på morphinkudens fingre, og konge datterens øjne dvelede på den syge. Så fra jættene, så dravne, men stadig med det samme dybe tungsind. Røjelsen bølgede frem, den stærke berusende røjelse. Alt blev så stort, og migtigt, så svimmelende, kræftige og kræftige, sang de sorte slavere, og strengende på harperne klang som domedagspersoner. Den syge så hen til det sted, hvor morphinkuden havde stået. Han ville bedde ham om mere at drække, at det gynne bedre med den underfulde vin. Men hvor var han henne? Jo, der borte i en sky. Han gik eller svævede bort, blev til en tåge, og hun konge datterens svævede med. Men hun nickede svæd, og han syntes læperne bevægede sig, formede sig til ord, til et svæd svæd på gensyn. Og den regnbue farvede stråleste i oppad. Mere og mere oppad, indtil den slog mod loftet, og plaskene faldt tilbage, helt ud på flisegålet, hvor den blev til millioner af blinkende edelstene, der som strandens grus. Under langlige bølgeslag, rullede helt op om den syge, så glansen skar ham i øjnene. Han faldt dybt ned. Ned, i den store pyramides mørke gravkammer, han så hen mellem de elgammel afkjælede mumier. Da han vågnede skinnede solen, den rigtige sol, ind i værelse til ham. Musikken hørte han indudspille. Snart stærkt, snart svagt. Egenlig var han vel rett vel til pas. Blot noget døse og træt, og troede, at han kunne falde i søvn igen til musikens toner. Men i løbet af nogle tid, hvor længe kun han ikke beregne, hørte spillet op. Døde langsomt hen, i en glane vibrerende tone, og søvnen forbarmede sig ikke mere over ham. Men derimod værkede hovedet igen. Rygsmærderne kom også, og snart lå han, ligesom den foregående dag med stive øjne, med ansigt for trukket af piene, i en lidelse, i en piene, og ventede på, at den frygtelige lange dag skulle gå. Kun langsomt ned timerne så hen, så langsomt, som de kunne gå for den, der pintes, og venter på det ene, at aftenen skal komme. Aftenen, der ville bringe ham det eneste, han nu enskede sig, det eneste, han tænkte på, må fin Gudens næste besøg. Og så endelig, endelig langt om længe kom aftenen. Smærderne havde været så forfærdelig ude på efter med dagen, havde helt taget makten fra ham. Syvplejsken måtte næsten med makt holde ham, for han ikke skulle springe op, og rive forbindningen af sig. Endelig kom der læn, og sade det ord, der egentlig var det eneste, den syge opfattede rigtig den hele dag, må fin. Det lille stik i aften, mærkede han, svagt, men han mærkede det dårl. Og så lå han og ventede, ventede sikkert på venten fra den foregående nat, på må fin Gud. Men hvor blev han af? Vil han svigte ham i aften? Han kom jo ikke. Den syge lå i timevis, synes han, den grågule væg lige overfor, blev ved at være dig, lige grågul og lige trist. Og smerterne tog ikke af. Men som et, pludselig knagede det i alle vægge, de faldt fra hinanden, som staverne i en tynde. Det hele ramlede og bravede, og der, lige for, ganske som den foregående aften, stod jo hele teatret. Det var der, med prosenium, med scenen, i skyer og damp stod det, og må fin Gud instakte et hoved frem, hvorfra kun man ikke se. Men han var der, med kronen på hovedet, med skække, der bølgede ganske svagt, og med et ventligt blik i året. Og han spurte, hvor den syge ville hen, for han kunne komme, hvorhen han ville. Og så begyndte musikken så fint, så afstemt, med fløjter og uboer, og anængelig via ulin imellem. Tårene stod inde om teatret, og kom og ve, og skivelet det hele hertil. Men så gik må fin Guden, ligesom den foregående nat, helt hen til sengen, lyftede den hvide smalle hånd, og tårene forsvant. Teatret stod tydeligt, og klart for den syge. Vil du til Indien? Der, hvor den brune hindudanser, hvor blomsterne dufter, og skinner i de selsomste farver, spurte han. Og den syge viskede ja, og i det samme skød store blomster, med de vidunderliste farver omkring overalt, rundt om sengen, op omkring teatret, både sig, og dannen rammer om semen, hvor der viste sig et landskab, med store palmer, med slymne lianer, og ældt gamle knudrøde træstammer, hvor musset roede tommet tygt. Blomsterne duftede samtidig så stærkt, som ruser og violer, som konvalder og kaprifolier, alt på en gang, så den syge blev helt fortumlet af, og fremskred et praktfullt tog. Elefanterne vandrede sted, række efter række, og hver hadde på ryggen en lille pavillon, hvor halvt tilsløret, oris viste sig imellem blødt forholdede forhæng. Og den syge sad pludselig på ryggen, er den største elefant, gennem skåget kom de. Skåget var så tætte, så grønne og dybe, skåget var spravløde fugle flavret omkring, hvor man hørte en tirsbrøl, og for jorte, så fine og lette, sprang over den rentende begge, der slyngede sig under hængende bladet, hvor grønne fireben glinsede mellem stenene, og frem tro tåget, til musikens lyd. De forrest gik bronsebrune musikanter, der spillede på fløjter, og slog på beggene og trummer, og imellem dem gik unge kvinder, der sang deres moderssange, sange om de duftende blomster, om de ranke høje palmer, om den dybe længsel, der kan brænde i din brune hindusbrøst, efter den elskede, hende han først kan fagne, når han på den ene eller den anden måde, har gjort sig fortjent til hende, hider og gik det, horder og gik det, ind i de store kølige sale kom de, og den syge vejtæmplede, hvor hindun lå, lå for blotter knæle for den ene, den Gud, der for ham betød alt, og til sidst kom hun, han hele tiden tænkte på, hun der havde smilet til ham den forgående nat, men nu var det ikke mere den sommodige kongedatter, men derimod en strålende bagjadre, for hende og dog ikke hende, hun dansede for ham, vukkende den nøgne overkrop, vukkende i tak til musikken, i ønnefulde rytmer, og smilet til den syge, musikken spillede skønner og skønner, det var som gæmte den de sale samste blomst og stuft, selve hinduns kærlighed, der ulmer under den bronse brune lød, og hul indens solbeskindede datter, brun og smidige, slank og nøgn, hun både sig over den syge, kødsede hans mund, og det var køs, der føles som den første solstråle, efter den lange regnetid, og han drak den ros, der skænkedes ham fra hendes øjnes dybe bund, men så dansede de andre hinduer, dansede, dansede imellem hinanden, elefanterne stød som en mur omkring demale, fast og ugegæmmentrængelig, og muren rykket langsomt nærmere, nærmere og stadig nærmere, en af de største elefanter lyftede snablen højt i været og låd sin mægtige røst højere, det gjallede over sletten, det kan genlyde over bjervne, det lød som en torten i temples hal, og de andre elefanter lyftede også røsten, det blev et hav af lydbølger, luften siddrede i det, og må finguden fløj over himlen i en sky, toverne kom, sænket sig over alt om den syge, han mærkede kun tover, kolde klamme tover, han var ved at kvæles, han faldt ned i en afgrund af skyer og tover, nu dør jeg, tænkte han, alt er forbi, han glede ud i den jervarne, det næste dag havde han det bedre, smærterne havde fordelt sig, febøren var svagere, slægtninge så ind til ham, brægte ham blomster og frugter, sendte ham et venligt nick, gav ham et oprundrende ord, men var var det for blomster, mod dem han havde set, og følte i ind i en stor skove, hvad var det for en frugt, mod den vin må finguden havde givet ham, og hvad var det for et smil, og nick han fik, sammenlignede med den ranke farhåvstatter, for ikke at tale om de køshund havde skinket ham, da hun dansede som den skønne bagjadere, mens solen stråler, blinkede på hendes nøgne brøst. Dagen gik, smærterne var der stadig, mere udholdelig, men de var der dog, de kom og gik, og han måtte mere en en gang, knue sygplejskens hånd, for at holde pinen ud, knue den, så den arme pie nesten måtte bide sig i leben, for ikke at skrive højt, og igen, for tredje gang, ble gardinet rolet ned, da det begyndte at mørknes, og han mærkede muffinsprøjtens stik i armen. Denne aften, viste han, at muffinskuden ikke ville svigte ham, han var fast overbevist daum, tolv mod i ventet, han på ham, mens smærterne gradvis tog af, og rigtig kom han også. Hovedet stakk han op fra sengens fodende, hans guldkrone lyste, hans øjne spillede næsten som i feber. – Hvorhen, hvorhen, ropte han, nu må vi afsted bønnyttetiden, det er sidste aften, vi må hele jorden rundt, skal vi, og så fløjtig, må fin gulden og den syge, og en vidunderlig rejse var det, de sejlede gennem luften, hvorhen viste den syge ikke, de sad på en sky, alle tre, for den unge kvinde var med, far rådateren, bagageren, i en og samme person, hun sad ved siden af den syge, og hens øjne var to stjerner, der lyste for dem undervejs. – Og hvad så de? – Ja, jorden, men den blev somme tid og blot en stor kule, der lå dybt under dem, og den syge må det tænke, at det er noget, de aldrig ned igen, men videre svævede de, stadig videre, og den unge pige var hele tiden med, hun holdt sig fast ved den syge, og så ham ind i året. Når de klamme skyer var isnene, og våde, læge hun sin kind til hans, sin varme bløde kind, og den varmed hele lamed, fik hans hjerte til at banke for hende, højere og højere stedig, jorden blev mindre og mindre, og kun en bold til sidst, og stadig hurtigere gik det, som en lysende komet, ved til de efterlød en lang gyldens drole på himlen, som udgik fra Mofinkudens krone, men pludselig, hvordan var ikke til at forstå, var den syge ind i selve månen, han lå der, spærede inde, og månen for gennem luften, gennem alt er sted, og den klemte ham fastere og fastere, så han knap kun trække ved. Han måtte sprege månen, det følte han, men han blev kvalt, altboende støtte han imod, støtte af alt sin kraft, men månen for videre, med ham ind i sig. Han forsøgte den sidste kraftanstrengelse, stemte i med hænder og føder, og til sidst lykkes det endelig, månens blindræds, faldt fra hinanden i hundre stumper og stykker, og han selv dalede, mærket han, og det blev så mørkt omkring ham, men så følte han to bløde arme, der lyftede ham opad, der tog ham ind, og han lå i faglen hos hene, der havde taget hans sind og sans. Hun bar ham af sted, gennem luften, gennem skyerne, og han hørte igen den dårende musik, de tusinde fløjter og violiner, han hørte toner, der lød som de himliske herrsgarer samt, han lukket øjnene, og følte sig som var han et med skyen, og med hene, der havde danse for ham, under de duftende blomster, og som havde smilet til ham venilens bred, hun der eget al hans tanke, han var særlig i hendes farvn, og han sov hen med hovedet i hendes skød, sov hen så let, så let, men da han vågnede, lå han i sin seng på hospitalet, morfin guiden så han glede ud genn vinduet, helbredelsen gik godt frem, hovedet blev let, armen kunne han igen bruge, og han blev bøjelig, alle lykke ønskede ham med den hurtig helbredelse, skulde det endelig være, måtte man sige, at han var sluppet heldigt, heldigere i hvert fald, end de fleste andre, og han takket for alt ventlighed, følte sig også taknemmelig og glad, når han var sammen med andre, til sidst kom han på rekreationsrejse, han vandrede i fremmede egene, var snart på de ene, snart på det andet hotel, skrev til ham, at de gærende knækket en arm eller to, for at komme til syden, og spise vindruere og appelsiner, og se pigerne danse i tarantel, men den unge mand, jeg værd brød han så om syden, om vindruere og appelsiner, om selve den egene tarantel, ikke en dojt, restløs tog han omkring, får fra stede til sted, men hvor han end var, havde han aldrig ro på sig, hurtigere end han havde behøvet, kom han hjem igen, og folk troede først, at han var blevet for elsket på sin udlandsrejse, men det var ad ikke længe, så sagde de blot, at han var en særlig, der ikke brød sig om mennesker, og det gjorde han heller ikke, han havde andre tanker, når han om aftenen forsøgte at slåmre ind, så hørte han af at til den underfulde musik fra fløjder og uboer, og en enkel violin, og ganske svagt troede han, en lysende kvinderøjne, men hun kom aldrig mere, hverken i købdens prinsesse, indiens bagjaderer, eller verdens rummet svindende datter, og heller aldrig så han morfinguden, den rigtige morfingud, med den skinnende guldkrune, og må jo pælringende, stegende hovedet frem, for at vise ham til adret, hvor all jordens dejlighed blev fremført, hvor i verden han var, han så det aldrig mere, på en nøg en stormhær ad kyst, ligger en lille by, en by uden træer, uden haver, blot med flyvesand, og hevet skylder inds tonet mod kysten, skylder en gang imellem et bud op, om en anden by, en anden verden, et bud, der melder om nød, død og fortvivelse, nået byens indbyggerer, og blev en fortrolig med fra barndomnen, og i den by bor, og har alt for længe, blevet en læge, en mand, der er højt anset på hele egnet for sin kunnskab, sin nydkærhed, og sin store menneskeinteresse, han er alles vind, han er foreman i de stedslige afholdsfrigninger, mod alkohol, tobak, og alle andre pyringsmidler, han er leder af byens frisendede samfund, han er idrætsklubens bestyrer, ret en mand, der blot søger uegnetigt, og virker for det bedste, hvad der kan gavne hans medmensker, han er byens støtte, dens anker, men så, for kort tid siden, kom en ven og besøgte ham, og slutter til sidst fast ned i byen, det var en mand i sin bedste alder, en gammel studiekamerat af legen, den fremmede had for nogen år siden rejst sig fra et sygeleje, der var fremkaldt ved et ulykkes tilfælde, et stil las var styret nedover ham, men han var blevet en helbredt på hospitalet, og under en rekreationsrejse til syden, havde han helt genvundet sin sundhed, nu slog de to venner sig sammen, for i fældskaber arbejde videre på den vælsignesrig i virksomhed, legen alt havde påbegyndt, men allerede et par år efter, at legen var kommet til den lille by, var der enkelte undetunger, fra de få, som det ikke var lykkes legen, at få interesseret for sit arbejde, der viskede sig småt i grovne, og da den fremmede havde slået sig ned i byen, blev der, dog kun med ringe resultat, fra et par enkelte steder, lige frem arkiteret mod legen, og hans ven, og talet ret åben lyst om, at alt nok ikke var helt som det skulle være med de to venners afhållendighed fra alle pyringsmedler, og hvis virkelig skumlere kunne have kik igen vække, havde de også om aften kunne se legen tilledroper af i den lille sprøjte. Slut på Morfinkuden af Kristoffer Hundstal lødbo.com Rotterne i Bastiljen Det er en LibriVox-inspildning. Alle LibriVox-inspildninger er offentlig egendom for yderligere information eller for at melde dig som frivillig Kontakt LibriVox.org Rotterne i Bastiljen Dansk oversældelse efter fransk tekst er ukendte opbrændelse formentlig en autentisk historie Trygt C. A. Reitzels forlag 1877 Inlæs som lødbo af Kristoffer Hundstal lødbo.com 2006 En fransk mand som længe sad fanen i de bekendte fængsel Bastiljen i Paris fortæller blandt andet følgende om sit ophold der. Længe havde jeg haft den plage uopørligt at blive forstyret af Rotter der kom for at søge tilflugt og under tiden løbde i år mit ansigt mens jeg sov og flere gange forvoldt de mig tæmmelig mange smært af ved deres bid ude afstand til at befri mig for deres nærværelse og tvunget til at leve sammen med dem fattede jeg den beslutning og gør dem til mine venner Snart værte de mig og optag mig i deres selskab og jeg havde dem at takke for den eneste glæde som jeg har nyt i de 35 år mit fangelskab varede Jeg vil nu fortælle, hvorledes jeg nåede dette mål Fækstern i pastiljen er otte kantet det hvor jeg befandt mig havde et vindu i lidt over en alens afstand fra guldet en af til var det omtrent en alen bredt men det forminskedes mere og mere så at det ved den yderkant amuren ikke var mere end omtrent tre tommere bredt der igennem trængte den ubetydelige smule luft og dagslys ind som man lød mig nøde og vindusfordybningerne tjende mig til både stol og bord når jeg træt af at ligge på halm som ofte var nær ved at gå i forrådelse slæbte mig hen til dette skydehul for at indånde lidt frisk luft og for at lette tygten af mine længder plejede jeg at støtte mig med albuerne mod stenrenden da jeg en dag befandt mig i denne stilling bemerkede jeg for den anden end af skydehulet en stor rotte jeg lockede for den den betragte mig uden at vise nogen skrek jeg kastede derfor sikrelt et brød til den og gjorde mig umade for at ikke skræmme den ved en alt for hæftig bevægelse den kom frem to brødkrummen vendt træk så længere bort for at edde den og syntes der på at vente på mere jeg kastede flere hen og stede sig nærmere for hver gang så længe jeg havde noget at give den brotten blev på sin side ikke ked af at tage derimod og efter at den havde tilfredstilt sin hunger bar den alle de brødkrummer den ej magtede at fortære til sin hull dagen der på kom den igen og jeg var også nu gavmild jeg fået en dårlig prød til som den syntes at finde endnu mere behag i en brød det ene gang holdt den sig i min nærhed noget som den ej hadde gjort dagen for åld tredje dag var den allerede tam nok til at edde af min hånd hvad jeg byd den jeg ved ikke hvor den hadde sit hjem men den syntes at ville forandre bulig for at nærme sig til mig den opdagede på begge side og den opdagede på begge side den opdagede på begge side og har skyde hullet et simpelig dybt hull den undersøgte den begge to og tog der på sin bulig i det højre da det formodeligt forekom den mist bekvemt femte dagen lå den der første gang natten over dagen der på besøgte den mig meget tidlig og jeg gav den frukost da den havde spist sig med for løden mig og jeg så den først igen næste dag da den kom som såvænlig jeg opdagede nu da den kom ud af sit hull men den ikke var alene derinde jeg bemerkede hullen som kun viste mig hovedet og som syntes meget af nysgegører i efter at se hvad vi foretover sammen jeg gjorde alt for at lokke denne til mig kastede både brød og kød til den men den låd meget frygt sommer og kunne i førstningen ikke formås til så meget som at tage brødkrummerne men efter hånden vågede den sig frem midt imellem mig og sin bulig åbner tiden slås hun med handen og når hun havde været behændigst eller stærkest flygtede hun til sit skule sted med hvad hun havde tilegnet sig handen tog da for at tryste sig sin tilflugt til mig og forterede til straf det som jeg havde givet den så langt fra denne tilflugt sted er at hun ikke vågede at forstyrre ham mens han ligesom giver sig umage for at tross og vise hende det den satte sig da som aborne på bagbenet holdt med forpoderne kød eller brød som hun forterede med en stolt mine men en skønd dag gjorde hun et spring og var ganske rigtig så heldig med tænderne og forfalt i den blidt brød han endnu holdt i munden ingen af dem slapp og begge gik på den måde ned i håndet hvor han hudten slæbte ham efter sig så snart man var kommet med min midtasmad fløjtede jeg handen kom straks frem men huden nærmede sig som sevæg lige kun langsomt og forsigtigt til sidst besluttede den så dover kom hen til mig og vindet sig snart til at æde dig min hånd nogle tid efter kom en tredje denne gjorde ikke så mange omstændigheder ved andet besøg var den fuld kommet som hjemme og lod til at befinde sig så vildt og ved at den ville lave sine kammerater dele mit vinskab og min guldst dagenderefter fuldte den så lede sig to andre disse medførte i løbet af ugen 1.05 så at vårt telskab i mindre end 14.dage bestod af mig og ti store rotter jeg gav dem hver side navn og det varer vi ikke længe før end de har rentrede det så at de kom når jeg kaldte på dem det lykkes mig at timme dem så meget at de lød mig at klye dem på halsen og jeg nok synes at finde fornøjelse deri men jeg fik aldrig lov at røre dem på ryggen under tiden modede jeg mig med at lave dem lege og selv lege med dem jeg kastede for eksempel en varm bid til dem, de hungereste eller min søngeligeste kastede sig over den brændte sig, skrej og slap den til sidst mens de mindre glubske først tog den når den var afkølet og løb med den hen i djørne hvor de delte den mellem sig til andre tider hængelig af brød eller køde op for at lave den springe efter det der var i blandt dem en hunrorte som udmærket sig ved sin hurtighed jeg morede mig i så deltid ved at vende den til disse øvelser den var imiddeltid så vist på sin overledighed at den ikke forsøgte at karpes med de andre når de i begyndelsen sprang frem den lavede sig kun ned i samme stilling som en hønsehund der lurer på vildt den løb dem hoppe som først lov frem men i det øjeblik en af dem nåede biden gjorde den på sin side spring og snabbed byttet ud af munden på dem ulykkelig var den smudstander om det der har i lykketsten så den greb dem der i halsen som den gennembordede sine tænder der var spidser som sygele smærten brugte startlen til at skrive og den slapp byttet og hvilken hundråd den nu kastede sig mens tans modstander flygtede til et eller andet skivelstede for at gemme sig vores dine sorg i mindren et år bestod min rådtefamilie af 26 medlemmer jeg var vist på at ingen fremmedhadsnæse ind de som sygte at få adgang blev slet modtagende de måtte nevendigvis slås med de første disse kampe var et ganske morsomt skuespil så snart begge kæmperne var kommet hinanden i sikte syndes de ved første øjekast og måle hinandens kræfter inden de styrtede imod hinanden den stærkere knudet er tænderne sammen den svager begyndt at skrive og træk sig tilbage uden at overvinde ryggen til sin modstander er frygt for at dennesbuld springe op på den og bidde den på den anden side angriber aldrig den stærkere sin modstander forfra da den derved ville udsætte sig for at få sine øjne udrevet den liste den der bruger er ganske morsomt og veludtændt den sætter hovedet mellem begge forepoterne og slår 1, 2, 3 gange koldbytter indtil den med ryggen har ramt angriberen den springer op på den holder sig fast og ofte slås de med yderst forbedrelse og med en anden rutter er næreværende med en sådan lejlighed forblir de altid som tilskoer ved striden til de synes at være ædelmodige nok og slås 2 mod 1 så lød slutter fangens beretninger om rutterne i pastilien ved examensbord det er der en LibriVox-inspildning alle LibriVox-inspildninger er offentlig eind om for yderligere information eller for at melde dig som frivillig Kontakt LibriVox.org ved examensbord lydbog efter novelle er Carl Musman fra forfløjende pile Emil Flensbårds forlag Trygt Nilsen og Lyditje 1887 indlæsde Kristoffer Hunstal Lydbog.com 2006 Historie var det sidste fag Listerne på tosspisserne færdedes de kjoleklædeekseminater på gangen foran klasseværelset der var spænding på de blare ansigter det var dem som kastede de terning om hele deres livsløgge om en time havde de skudt skoledragingshavn asser og var frie danske studenter tanken varmede deres hjertere og de så fremtidens og lys, at de ikke kunne tænke sig en sky på den så i sundt Når blot, dette var overstået hos ingen er fantasien mere levende end hos examinanter de spørger i deres hjerner med ingroede forudanelser og de tager varsler af de ubetydeligste bakke-teller og så Åge Holm var i vildt bevægelse mens han vandrede op og ned og tænkte på, hvor dum det i gråden var at han ikke tidligere havde bestilt noget ære til standset han i en vinduskarm og læse som besat i en bog men hver gang han forsøgte at sætte sig in i noget han ikke kende blev han dum og kunne ingenting huske han begyndte atre sin vandring mens det vide blev at sove med for hans øre som i feber hvis du nu kom op i den helvitiske frihedskrig hvis du nu kom op i den helvitiske frihedskrig og så opgave han straks at tænke og begyndte mekaniske at repitere spørgsmålet i hovedet nu havde han igen i det sine anfall og for syvende eller årtene gang begyndte han forfrare og omgivelserne svant ud i tåget og hans fantasid dannede en helt dekoration hvor i han bevægede sig det var som sad både læren og censoren foran ham han selv sad ved bordet og så deres forbautelse over hans dygtighed og gen tog til slutning med Paters den sætning som lærer en viss yndlingshelt vil hem tilvar ofte brugte citat og når nogle yngre filologer i den senere tid har ville set sig op imod historiens kænskærninger og har ville reducerer de store ophøjde karakterer til tankefoster og fantasid idealer så gav jeg nok vide med hvad ret og hvad har de har set op imod den tradition der nu i århunderet har vundet hævt og til overflud kan bevises med historiske fakta citatslut han så læren komplementerer ham han følte glæden over netop og ville have kommet op i denne oase i sin historiske videns ørken da han pludselig beraven ud af sine fantasier ved at én trækker ham i skyderne og sagde åh, du skal hende nu all dels fortummet gik han mod ingangen kameraten han mødte i døren gjorde ikke noget sønderligt oplivende indtryk det var en ene lukke tung luft der slog ham i møde da han trot ind i klasseværelset ved det grønne bord sad læren uavbrudt tørrende sin panne med lomterklædet, gesti gulierne og demonstrerende mens han med livelige håndbevægelser syntes at jeg ville trække svarerne ud af examinanten den ene censor der selv tidligere havde underviset i historie sad stille, var tvivlet og tænkte på, hvordan hans elever altid havde kunnet deres ting mens han vedblåd mekanisk og streget mand byggean frem og tilbage på et stykke papir den fremmede censor, en ganske ung mand skrappet ud tolvmodigt med fødderne og betragte det foran liggende uger i en måned havde han nu dagligt hørt på så mange varierende opgivelser af årstall og begivenheder, at han selv snart var ved at rende sur i det egentlig var examinationen færdig kammeraten rejste sig og udehålm var den sidste som skulle op han gik ind over guldet og satte sig på den gennem varmede lederstol da han først sad der skyd en egen dum legalienhume op i ham NÅH kan kandidaten fortælle mig noget om den helenske frihedskrig som et lyn får det ham gennem hovedet at han dog ikke havde ting på det spørgsmål det havde dog en så nærliggende lighed med det der bestandet havde spøgt ham i hovedet men han kende det ikke noget til det han visste ikke et muck han særligt rostigede forbløffe på læren så tog han en rask beslutning hevede stemmen og begyndte at fortælle med flydende tunge som stod i skarp modsætning til den dårske trihed der havde snedet sig ind over examinationen alle tre rattede sig som når en gammel berid og hist der søvnet lunder for melkevån pludselig hørte lystigt piskeknal det var den helvitiske frihedskrig som han er der og er der havde gensæt for sig selv han med ustanselig fart fortalte læren blev helt forvirret over denne frejkhed kandidaten måtte have hørt fejl han forsøgte en indvendning det er ganske rigtigt mann en ny forhåndelse traftig fribånnes vejtsåret der ikke var vant til at bøjse for en ene herrsgers maktbud jamen kæreste, sade examinatoren videre gik til alle strømmen gæstler havde lavet rejse en lang stang med en hat på og for langt det er den vær men, men, prøvede examinatoren at stoppe ham læren kom ikke til uger videre gik fortællingens strøm over Stokkerstien om haten eblede, uverede på søen moret og tels befrilse det var en let henkastet historie med livlig kolorit examinator blev efterhånden interesseret i sit ynglingsemne den fremmede censer sade distret han havde nebe hørt efter der spørgsmålet faldt og rutinemæssigt som hans sløvende virksomhed var vagtes den kun af pauser han sad og betragtede viserne på sit ur blev det ved med samme fart kunne han måske alligevel nå tåget uden at behovede overnatte den anden censer hørte det ikke så godt han troede, at han havde hørt helenske for helvitiske og nekket henfor sig som om det her rendrede ham om da han var læger Ågeholm var lige ved at aflevere slutningstirretten da så han at lægeren visse interesse for spørgsmålet igen var blevet en kvæld af blikføgelsen for alvor belavede sig på at skrive ind resolut forandrede han taktik og førte et velrettet flange angreb mod lægerens kepest så at han straks opgave offensiven og træk sig tilbage i dækstilingen istedet for den med så meget en kunst drejede slutningsfloskel fra programmet skyndte Ågeholm så at sige forresten havde nogle yngre historikere måske med en viss ret ville hævde at til aldrig har eksisteret og at han kun er en personifikation af hele den tabra helvitiske nation i klædt savnes ideale klædebånd Examinatoren udbrudt Nej, hvad kan de sige i det? Når jeg nu er der og er der har predgivet for dem at de ikke har en ud på sig og at det kun er blevet en modesag mellem kritiksyk historikere at man kan stryge alt det ideale og ophåde fordi de ikke kunne forstå det Den fremmede sendte sig så op og han var lidt røde kinderne over denne salve som overliggede han affyret mod den moderne kritik som denne sendte sig selv øvede Senderen sagde Det må jeg dog sige dem at der i dette tilfælde virkelig ligger en delsegrund for tvivlen om telsexistens Examinatorsvaret hertil Men så længe tvivlen kun er tvivl at det holder os på det gamle Der er der idealitet Der der skønhed som kan varme ungdomen Senderesvaret Ja, men ligheden i andre fortællinger fra andre lande, nye forskninger og kildeskrifter har dog godt gjort, at der ikke er tale om noget historisk faktum Ja, tilsag Examinator, visst så Når man ikke mere kan finde nye historiske sannheder så har man ikke andet at bestille en asseer for alt gjort til løgn som vi andre sølle fæg nu hele vores liv har gået og troet var god latin Det er unægtlig også en del af videnskaben sagde den unge smilende da han ved modstandere ansigtsighed følte sig overleden i debatten og de vil se at alle yngre forskere de yngre, de yngre Nej, jeg holder mig nu til de allerelste Jeg er for dumt til at forstå at de som er lægst fra begivenhederne er de mest politelige meddelere sagde læren Håholm sad helt betuttet hvor den storm han havde vagt uden at nogen havde lagt mærke til ham da censoren så øje traf ham vinkede han med hånden og sagde Det er nok Ja, visst så sagde overleden der vid blevet argumenteret Når god nu, sagde den tung højre knæven han længtes efter sin midtersmad og fandt det respektstridet at eksaminanten blev siddende og hørte på skenderiet Inden de blev de færdige de stridende gjorde hinanden genstidige indrømmelser og behåldt hver sin mening Efter dette frugt bare ende resultat skrevede man til afvejning af kunskaberne på karakterens guldvægt da de kom til Håholm ydrede overlederen Jeg sagde nu forresten den helenske Hvad gjorde de? Robte den tung højre hvem indtid irriterede miger end at man beskyldte ham for at have hørt galt Nej, jeg ved de vadekollegaer Jeg hørte tydeligt at de sagde helvitiske Hvad siger de, min herrer? Det må overlederen vil have sagt Hvor skulle eksaminanten ellers have fundet på at fortælle dig om? Det er et argument, hvor slående Overlederen to siddende der lå foran og på det store bord Der stod ganskevis til helenske men da han ikke ønskede at de to andre skulle tro at han var så optaget af sit yndningstima at han læste helvitiske etten der stod det eller ej putte han hemmeligt siddende i lommen og sagde lidt usikkeret Nej, det hele er i orden der er så forgivet karakteren at vi kan komme hjem og få noget i skrutten Hvad har de herre? De var alle enige Overlederen døbede pænden og skrev i eksamensprotokollen Øve, pæde og hålm Historie, UG Sensorerne underskrev og overlederen gik ind imod døren Da han tog i håndtaget blev der død stille på den anden side og da han åbnede rettet alle øjne så spændte det imod ham han var færdig man spredte sig små grupper diskuteret, kondolerede gratulerede men alle fra bagsød eller ærgerlig over at den til daglig dårligste var den eneste der havde fået UG han måtte have hængt svært i op imod eksamen mest fra bagsød var dog han selv og dog da han gik hjem nu med den fånglen en studenter hoved på hovedet og først nu følte hvor dejligt varmt og sommergrønt det var ude og fader hans glæde når han kom hjem som student med første karakter så svandt pludselig hans frygt og beklæmtighed og før sammen til indtid han kunne ikke selv begribe jeg synes næsten, at der var noget uendelig komisk i at han havde gået og rystet i eksamens feber og han tænkte ved sig selv og det var nu heller ikke lutter held jeg kunne doge en del historie slut på ved eksamens bordet er Carl Mugsmand denne indlæsning er Kristoffer Hulstal lydbo.com