 På billedet ser vi nordgrønlandske fanger, der flenseren sælger. Fra 1721 og frem til efter første verdenskrig, så var det spek smelte til trænneolige fra sæler og valer. Det samme med skinn fra sæler var den vigtigste cash-crop fra de danske Grønlands kolonier. Der blev gjort forsøg med både landbrug og fiskeri i perioden. Fra midten og i 1800-tallet fik kryolit fra kryoliten ind ved evidut i Sydgrønland også en voksende betydning. Men uanset disse initiativer, så var hovedindtrykket, så er hovedindtrykket det, at det var Selsbæk og Valsbæk samt Selskind, som var det bærende i den danske kolonierhandel i Grønland. Fra midten af 1770'erne og frem var det KGH, det vil sige den kongelige grønlandske handel, der administrerede den danske monopolhandel i kolonierområdet i Grønland. Udgangspunktet for KGH var så ledes, at det fra Skratts var nødt til at opbygge et handelsnetværk, der kunne fungere som et effektivt aftabningssystem, som man kunne få afopkøbt de forskellige fangstprodukter fra de forskellige sælger, sælfanger, der boede rundt omkring I landet. Inhandlingen kaldte man det, når KGH fra fangerne opkøbte deres fangstprodukter. På billedet, som er fra 1870'erne, ser man Sbæk-inhandlingen i en af de grønlandske kolonibyger. Udhandling talte man om, når KGH sålde importeret vare fra Danmark og Europa til den grønlandske befolkning. Det var en meget stor handelsmæssig udfordring for KGH, at den sparsomme grønlandske befolkning boede meget spredt langs den vitstrækte vestkøst. Spredningen i bosættelsen var en konsekvens af spredningen i valbestandene og sælbestandene langs vestkøsten. Og en mere koncentreret bosættning ville blot have ført til, at man havde oplevet et fald i fangernes produktivitet. KGH var altså henvist til at opsøge den grønlandske fangerbefolkning. Det er, hvor den boede uanset, at den boede meget spredt. Fra sin forgængere havde KGH i 1770'erne overtaget 13 kolonier, eller for nogenpars vedkommende det man kaldte lozier, som straktes af langs vestkøsten fra Upernavik i Nord, til Juliano-H Prakadok i Syd. Landkortet, vi ser på, viser de danske kolonieranlæge i Grønland. Frem til 1854, hvor Danmark anlægge kolonien er masser liggt da silak på den grønlandske østkøst, der nøddes man med at anlægge kolonier på vestkøsten i regionen fra Upernavik i Nord, og til Kappfravel i Syd. Det skal i øvrigt bemærkes til korte, at de to anførte lokaliteter narsak under Nortalik, ikke var selvstændige kolonieranlæge i der tiden, men var filialbutikker under hovedkolonien i Juliano-H Prakadok. Det var forbudt alle andre end KGH's ansatte, og her tænkte man i sære på risikoen for konkurrence fra holdandske og britiske valgfanger, at handle med den lokale grønlandske befolkning i de danske kolonietistrikter. Forbudet mod fremmed handeln, den såkaldte snihandel, blev aldrig 100% effektivt, men det blev dog så effektiv, at Dan i hvert fald hjælp KGH til i høj grad kunne oprettholde et monopol på handeln i de valgsgrønlandske kolonietistrikter. For at effektivisere sit kommersielle aftaltningssystem, oprettede KGH i løbet af 1800-tallet et antal filialbutikker, de såkaldte udsteder, som hørte ind under de lokale koloniehandelsbutikker. I gennedsnit var der omkring fire sådane filialbutikker i vejr af de 13 kolonietistrikter. På billedet her ser vi en udstedsbutik i Dazuisak i den nordgrønlandske område. Billedet er fra 1903. I alt var der ved udgangen af 1800-tallet således tale om, at der var 62 butikker i Vestgrønland til at servicere en befolkning på knapp 12.000 mennesker. Det vil sige, der var én butik per ver, cirka 200 mennesker. Det var i en vejr hensene et meget finmasket handelsnetværk, som KGH her havde opbygget. Det finmasket handelsnetværk var selvfølgelig også meget mandskabskrævne. I midten af 1800-tallet var situationen faktisk den, at der forvære 7-9 fanger i Vestgrønland, fandtes én handelsansat. Det var lille eddes ud fra en vejrbetragning, et ualmindeligt stort antal handelsansatte i forhold til den lokale kundebefolkning.