 I dag skal det handle om fagst, om djevlen og om det moderne, og siger det handler om gøddesfagst. Gødde begyndte at arbejde med fagst allerede da han var i begyndelsen af tyverne, og han fortsat faktisk resten af sit liv. Men hvad var det ved fagst, der optog ham så meget, at han ikke kunne blive færdig med det, men måtte tage det op igen og igen. Og hvad er det ved hans fagst, altså værket? Der har gjort det så stærkt, at nogen lige frem omtaler det, som det værk, der markerer modernitetens begyndelse. Lad os begynde med fagstmyden. Den opstod længe, inden gødde begyndte at arbejde med den. Her har vi gødde. Dr. Fagst var en historisk person, der levede omkring år 1500. Han blev født cirka 1440, døde i 1539, under meget dramatiske og mange mente lige frem jævleske omstændigheder. Dr. Fagst havde studeret sort magi. Han havde det selv at være i pak med djevlen, og mange mente, at den lille hund, der fuldt ham rundt, måtte være djevlen set. Savnene om Dr. Fagst begyndte allerede at cirkulere, mens han levede, og de løbede de næste 200 år udkomt af utrolig mange. Folkebøger, skillingsviser, bøger, der blev spillet ducke-tater og taterstøkker om fagst. Nogen af dem var meget populær og fokuseret især på troldomskunsten, mens andre var mere seriøs og belærende. Gøyde har kendt fagstmyden allerede, da han var barn fra ducke-tater og lignende, men hans egen fagst er bestemt ikke en bog for børn. Gøyde begyndte at arbejde med fagststoffet som helt ung og fortsat med det igennem de næste 30 år. De ting, som han boxede med i dramaet om fagst, var tydeligvis ikke sådan at blive færdige med. Han kunne ikke finde den endelige form på det. Urefagst, som han ikke selv kaldte, er hans første udgave. Den begyndte hans cirka 1792 og arbejde på den et par år eller lidt mere og lavede den så væk. Han udgav den ikke selv. Den blev faktisk først fundet 100 år senere, hvor man fandt en tysk hoftdames afskrift af Gøyde's manuskrift. Og så blev den udgivet i 1888. Gøyde selv mente altså ikke, at den var færdig. Han tog den op igen og skrev den om fra 1748 til det, der så udkom som fagst et fragment. Og den udkom i 1750. Derefter lå den igen stille nogle år ind til han omkring år 1800, påbegyndt den, der senere blev udgivet i 1808 som fagst en tragedie, og som endnu senere er blevet kendt som fagst et. Endelig mod slutningingen af sit liv, der tog han den så op igen. Det var i 1825, hvor han fra 1825 til 1831 udarbejde den, der så er kommet til at hedde fagst to, altså tragediens anden del. Den udgave han heller ikke selv. Han forsejlede den til udgivelse efter sin død, fordi han ikke mente, at samtiden ville tage godt imod den. Og det havde han faktisk helt ret i. Det var ikke den store begejstring, der præget modtales en anden del af værket. Det er også et monstrøst værk, hvor den første urfagst er sådan en meget, en lille bog, et kort drama kan man sige, så er fagst et og to mere monstrøse værker. Man har spillet det på et tysk tater, hvor den samlede opførelse faktisk tog 23 timer i træk. Men hvad var det mere præcist ved fagstoffet, da optog Goethe så meget, at han ikke kunne lægge det fra sig, men måtte arbejde på det i 60 år? I det aller sidste brev han skrev, inden han døde, der omtalt han det som det salesomme bygningsværk han havde arbejdet på hele sit liv. Og hvad var det, eller hvad er det, der gør fagst til det værk, som man kan sige marker modernitetens begyndelse? Lad mig først sige lidt om fagststreben. I Goethe's version er fagst et menneske som stræber. Han stræber efter at tilfredsstille sine egne inderste længsler, sin egen længsel efter viden. Han afviser den herskende religion, den herskende moral, den herskende videnskab. Han vil med magiens hjælp finde verdens inderste sammenhæng. Da dramaet begynder, befinder Dr. Faust sig i sit studerkammer, og vi møder en restløs mand, der ikke kan finde nogen egentlig glede, og som ikke finder nogen sannhed eller nogen tilfredsstilelse i den etablerede videnskab. Dr. Faust siger, nu har jeg grænsket filosofien, rettsvidenskab og medicin. Det sværer også et teologi med ilhug og pedanteri. Og står så her i Arme Fjord og er i ligevel lige klog. Jeg er professor og doktor Fil, trækker på tiende års studenterne rundt ved næsen, med mine strenge krav om læsen og ved, at vi ingenting kan vide. Han har altså prøvet de fire fakulter, filosofien, rettsvidenskab eller juran, medicinen, og det sværer også et teologi. Og ingen steder har han fundet viden. Han er ikke blevet klogere, simpelthen. I en direkte kritik af opløsningstidens filosofi mener han, at vi ikke kan blive. Altså, hans erfaring er, at man ikke kan vide noget. Faust vil derfor ikke længere henslæbe livet i studerakamret med et støvet kolber og muckne bør. Han vil ikke se månen lyse på gamle støvede ting. Han vil se månen lys på bjerge, på duk, på enge, siger han. Hans verdenssyg er pantheistisk, for ham er naturen og det guddom lige et. På et tidspunkt, hvor Grætjen, som han på det tidspunkt prøver at forføre, hun spørger ham om hans forhold til religionen. Der svarer han sådan her. Velver himmelen sig ikke over os, lægger under os ikke den faste jord. Stiger de evige stjerner ikke i deres baner, ser jeg ikke i dine øjne. Og så videre og så videre. Han svarer med en bekældelse til naturen, som også kunne have været gødesegn. Kaldte lykke, hjerte, kærlighed, gud. Jeg har ingen navne for det. Føles af er alt. Hvor enstemmelse med tidens litterære, storm og drang, storm og trængselbevægelse, så mener Favst ikke, at man kan stille sin sjæld stybeste længsel ved noget yder. Man kan ikke gøre det ved bøger eller videre fenomener. Man kan kun stille tørsten i sjælden selv. Og det er så det, som Favst prøver på med magiens hjælp. Han vil favne hele verden, han vil leve livet i alt sin mangfolkighed, og han vil væk fra studerakammeret, han vil ud der, hvor det sker, hvor kræften er, hvor følelserne er, ud hvor han kan stille sin tørst, ud hvor han kan favne det hele, og selv udvide sit eget, selv at blive røstet af det. På den måde kan man sige, at Favst ligner Gøde selv. Gøde var også, man kan omtale ham som, eller han bliver tit omtalt, som det sidste universelle menneske. De sidste menneske, der prøvede, og faktisk også lykkedes med, at omfatte al verdens viden, al verdens kunst, og prøve at få en. Altså Gøde, han dæktede, og han tegnede, og han malede, og han skrev inden for alle mulige changer, og han var minister, han var taterdirektør, han bedrev seriøse naturvidenskablig forskning, inden for farvelære, morphologi, zoologi osv. Og han fik faktisk også det hele til at hænge sammen. Han søgte ligesom, Favst også gør det efter, kan man sige, verdens sammenhæng. Og han accepterede, han mener ikke, den dominerende videnskab, på det tidspunkt, hvor han levede, var var en titte. Altså han var ligesom Favst også i opposition til tidens dominerende naturvidenskab. Især til Newton, som han mente, hvis metoder og verdensyn var alt for mekanisk, alt for reducerende til at omfattes verdens mangfoldighed. Det er altså Favsts ene streben, kan man sige. Hans intellektuelle streben efter en viden, som overskriver den anerkendte viden, en viden, som er tættere på livet, som han opfatter det. Hans anden strebe er altså en erotisk streben, efter at følge sin egen lyst, følge sin egen behov, og dermed overskrede tidens moral, tidens religiøse regler. Det konkretiseres i urefavst i historien med Grætjen, en kærlighedshistorie med tragisk udgang. Favst han efterstreber, forfører og svikter den uskyldige Grætjen, og det får meget dramatiske følger i Dramadet. Ikke nok med, at Grætjen's mor dør, for de Favst og Grætjen giver hende sovmedicin for at kunne være sammen i fred. Favst treber også hendes bror i en duel, da han vil forsvare hendes ære, og sidst man ikke mindst, så ved Dramades slutning, der befinner Grætjen sig i en fængselsele, hvor hun er dømt for at have taget livet af det barn, som hende og Favst har unfanget. Hun skal drebes ved halshukning næste morgen. Det er der, Dramades slutter. Den her historie var jo ikke helt urealistisk i samtiden. I 1792 var der en ung servitrice, som blev halshukket i Frankfurt, hvor Gøtte boede, fordi hun havde taget livet af sit illegitime barn. Og det var en historie, der gjorde meget stort indtryk på den unge Gøtte. I urefavst fylder kærlighedshistoren meget. Den fylder meget mere, end den gør i de senere Favstudgaver. Men den er også tæt forbundet med den anden historie, altså den om Favst's intellektuelle sträben efter viden. Der er to fristelser, kan man sige, i Favsts univers, den erotiske fristelse og den intellektuelle fristelse. Og i begge tilfælde så er det Mephistofeles eller Djævlen, der personifier fristelsen. Men hvem er denne Mephistofeles egentlig? Hvad er det for en funktion han har? Og hvad er det for en rolle han spiller i dramaet? Det er meget tvittydt, kan man sige, eller flertidigt. Og det er også en af de ting, som Gøtte arbejder med hele sit liv, og hvor Mephistofeles ændrer funktion i de forskellige Favstudgaver. Men han gør det også i den enkelte Favst, altså i urefavst. Der optræder han meget forskelligt. Da vi første gang møder ham, der holder han en, ja, en, kan man sige, skarp og meget mor som satir over viden i all almindelighed og universiteterne i satelighed. Og det er en meget, ja, en, en spottende satir over universiteterne, som han beskriver som tankefabrikker, hvor de studerende bare lærer og reducerer alt ting. Han siger det også, der er der også gode ting ved at gå på universitetet. Det vigtigste er sådan set, at man finder et sted, hvor man kan spise godt, og hvor man kan le jo godt. Og der kan også være fordel ved at studere. Især hvis man studerer medicin, så kan man nemlig sige, at hvis man forstår at spille, han taler til en ung student her, hvis man forstår at spille anstendigt og vinden kvindernes tillid, så kan man i løbet af meget kort tid komme til at berøre alle de steder på kvindekroppen, som andre må stræbe efter i flere år. Mephisto kan charakteres meget forskelligt, og det bliver han også i drar med. Set fra grætsensynsvinkel, der er han djævlen selv. Han er den rene unskab. Set fra fagtsynsvinkel, der er han en, som skal hjælpe ham med at få realiseret sine ønsker og opfyldt sine enderste længsler. Og set i drarmad som helhed, så fremstår han på ingen måde som den rene unskab. Så han snarer en figur, der godt kan lide at klesse ud, en, der forfølger sensualismen, en, der dyrker de sanslige nydelser, lejende, spillende, ironisk og uden at bekømme sig om konsekvenserne. Mephistofles er på den måde en uaskildelig del af fagst sträben efter viden, efter liv, efter og verden, efter at være selvbestemmende, både fysisk og ondeligt, kan man sige. Fagst, han spørger på et tidspunkt, de har rejt det, er jeg gud og der er ikke noget svar på det i drarmad, men det er tydeligvis det spørgsmål, der som gøtte prøver at udfolde. Man kan også sige, det som drarmad boxer med, er det spørgsmål, som opstod i 1700-tallet med sekulariseringen. Altså, vi skud ikke findes, er alt så egentlig tillat. For Mephisto er svaret indlysende, ja, så er alt tillat, han så forfølg det, du vil, gør det, du vil. For fagst er det mere problematisk, han angrer nogle gange, men vil jo gerne og så videre, så videre. Og for Gretjen er det naturligvis indlysende, at det må man ikke, altså, hun lever i et kristendt univers, hvor gærninger deles op i gode og unge, søndige og dyde og så videre. Her ser vi fagst, der, ja, efterstreber Gretjen med Mephisto, der holder øje ved siden af. Mephisto, fagst og Gretjen ser verden på faggørende forskellige måder. Og det er måder, der mødes i drarremade, som mødes og konfronteres blandes og glider ind i hinanden. Mephisto, fagst siger på et tidspunkt. I livets flod, i handlingernes storm, streifer jeg rundt, bevæger mig her og der, fyssel og grav, et evigt hav, et vækselende liv. Det er hans, kan man sige, hans verdens opfattelse. Og fagst, han er tæt på ham, når han sætter de her ord på. Hvor samler altså til et hele? Gensidigt lever virker alle dele, som himmelkrafter i en fælles higel. Han lægger altså også vægt, ligesom, Mephisto flæst, på det vækselende, på det gensidigt virkende. Og det er en helt anden måde at opfatte verden på en Gretjens og, kan man sige, Christendoms opdeling i sort og vit, gud og diavel, godt og und og så videre. Når fagst før, i det citat jeg viste, lige før, vi sagde til Gretjen, at hun kunne kalde tingene, hvad hun ville, så er det selvfølgelig ikke noget gødt at gøre. Han kalder tingene, ja, præcis hvad han ville, og han ved godt, at det betyder noget, hvad man kalder tingene. Og det er det, som man kan sige, at de her citater kan måske anskole igøre lidt. Måden, vi taler om verden på, er ikke bare ord, det er også måder at se verden på, måder verdens opfattelser, livsanskole, der ligger i den måde. Og der gør dreget med, at det konfronterer de forskellige språv, og dermed verdens opfattelser. Altså sensualismens språv, moralens språv, Christendomens språv. Man kan jo se her, at Mephistofeles språv og Faust språv minder om hinanden. Noget af det, de siger, minder faktisk også om noget af det, gød det selv skriver i mange andre af sine skrifter. Der er til gengæld en verden til forskel i forhold til Gretjens språv. Nu har jeg ikke lige et citat med, hvad hun siger her, men da Faust på et tidspunkt kommer ind i Gretjens kammer, så karakteriserer han det sådan her. Her under følelserne stille, her her sker orden, lever fred. I denne arm mod, hvilken fylde, et fængsel full af sagelighed. Og det er en, kan man sige, en premoderne livs- og verdensopfattelse, der karakteriseres her. En opfaltelse, som står i skærne kontrast til hans egen måde og oplever verden og sin egen plads i den på. Han er den, der ikke bliver tilfreds, han kan ikke glæde sig rigtig. Han må hele tiden stræbe videre efter mere nydelse, mere viden, mere liv. Hvor imod Gretjen er i kammeret, ikke hvor hun finder sagelighed i fængselet, fylde i armåden osv. Hun stiller sig med andre ord tilfreds. Hun er, kan man sige, en karakter, der ikke er ramt af moderniteten, i nu i modsætning til fagst. I uaffagst, altså den første udgave, er den modsætning endnu kun antydet. Men senere, i de senere fagstudgaver, det bliver den helt eksplicit. Og det bliver den også i det vedemål, som fagst indgår med Mephistofeles. Den ligger som en, ja, en implicit viden, kan man sige, i den første fagst udgave. Den bliver ikke rigtig udfoldet, men det var jo altså også et manuskrib, som Gretje ikke menede, det var færdig til udgivelse i nu. Men senere, i fagst et, får vi så at vide, hvad det er for et vedemål, de har indgået. Mephistofeles skal hjælpe fagst med at få opfyldt sin ønsker, og med at få følge sine inderste længsler. Han skal simpelthen hjælpe ham med at udrette det, og få det i verden, som han gerne vil have. Men hvis fagst til gengæld, så på bare et tidspunkt, bliver tilfreds, hvis han opgiver sin sträben, hvis han ønsker, at øjeblikket skal være ved, hvis han til det øjeblik han er i, eller den situation han er i, siger, var dog ved, du er så skøn. Hvis han med andre opgiver sin sträben, så efter at komme videre, efter fremskridt, efter forandring, så skal han tilhøre med fagstofeles med, hvad det er at følge. Om fagst vinder eller taber det her vedemål, det er uavklaret. Og det er også uavklaret i uaffagst, hvordan Dramad egentlig ender. Det ender altså i fængselselen, hvor fagst kommer for at redde Gretjen med fagstofeles hjælp. Men da hun ser ham, og da hun finder ud af, at fagstofeles er med, så vil hun ikke reddes natten her natten før sin halshukning. I stedet så siger hun til fagst, at hun vil be for ham. Hun bliver der, fagstikker af, og med fagstofeles udbryder, så hun er dømt. Men hvem det egentlig er, der er dømt, og hvem der er reddet, den får lov at stå og hænge. Og det gør den i uaffagst, hvor Gretjen mener, at det er fagst, der er dømt. Altså ved at tage med fagstofeles, er det ham, der ryger direkte i helvede. Men med fagstofeles jo mener, at det er hende, der er dømt, fordi hun skal halshukkes. Og i de næste fagstudgaver, der ender værket simpelthen anderledes. I den anden udgave, altså fagst et fragment, der får vi slet ikke fængselsen med. Der slutter værket fragmentet slutter, da Gretjen er i kirken, hvor hun hører om Dommedag og Guds frede, og altså hun er gravid på det tidspunkt, og har ikke født, og dermed heller ikke drabbarnet i nu, men angre jo, hvad hun har gjort. I fagst et, der får vi fængselsen med, og vi hører med fagstofeles sige, hun er dømt. Men så kommer der en anden stemme, der får det sidste ord, der siger hun er reddet, en stemme vi ikke ved, hvor kommer fra. Og i fagst to tragedernes andendel, ja, der venner Gøteblikket et helt andet sted hen, mod samfund, mod politik, mod videnskab. I de tidlige eller de prémoderne udgaver af fagstmyden, altså dem, der kom før Gøte, der havde ikke været nogen tvivl om, hvad der skete efter fængselsenen, at fagst ville ryge direkte i helvedet. Det er samme som Gretin mener, det er derfor hun bliver i selvende, og lad ham gå sin egen vej med fagstofeles. Men for Gøte, det Gøte gør i sit værk, det er, at han indfører tvivlen, kan man sige. Han giver et andet sprog, han giver en anden verdensopfattelse. En, hvor vi ikke ved, vil det faktisk lykkes for fagst det her? Vil han klare den? Vil han slæb fra det? Altså, vi skulle ikke finde, er altså til at, kan man slæb afsted med det, han har gjort? Hvor går grænserne for vores selvbestemmelse for menneskets autonomi? Og det var jo nogle emner, der var brændende aktuelle i samtiden. Gøte skrev det her værk inden den franske revolution, han skrev den midtige opløsningstiden. Det var ting, men de skuterede, hvor går grænserne for, hvad mennesket kan bestemme selv, og det var både over sin egen færdning i verden, men jo også over, hvordan man lavede samfund. Og det var noget, som gødte i højere grad tog op i de efterfølgende fagstudgaver, fagst 1 og fagst 2, som handler om, hvordan skaber man et menneske, hvordan skaber man samfund, hvad er grænserne for menneskets rådrum i verden. Han prøver jo på i fagst 2 også at skrive, eller han beskriver, hvordan man skaber et menneske, altså noget, der foregriver reagentskladsbehandling, kan man sige i dag. Han beskriver teknologiens hjælp til mennesket i og ændrer verden. Det er nogle af de ting, han tager hold på i 1770'erne, da han begynder på fagst. Og som han naturligvis, må man sige, ikke bliver færdig med, fordi moderniteten er i rivende udvikling, han følger den gennem sit lange liv i aktar, bidrager sig selv til at formulere en ny opfattelse af, hvad mennesket er, og hvad mennesket kan, og hvad mennesket må i verden.