 21. kapitel i 5 uger i Ballong, det er der en LibriVox-inspildning, er det LibriVox-inspildning af Offenlige Ejndom, forudmodeligere information, eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. 5 uger i Ballong er Sylværn, denne indlæsning af Kristoffer Hunstahl. 21. kapitel, alarmering, Kennedy og Joey i 3. 2. skud, nødrob, missioneren, planen til frelse, natten blev meget mørk. 22. Doktoren havde ikke kun undersøgt landet, men havde fortøjet sig til et højt træ, hvis form han kun utydeligt kunne skille lige mørket. 23. Efter sædvegene tog han vagten fra kl. 9 og afløstes ved midnatt af Dick. 24. Ølgået udkik Dick og passe opmærksom på, sagde Doktoren. 25. Er der noget nyt sport af hans ven? 26. Nej, men jeg har troet at kunne høre en ubestemt støj nede for os. 27. Jeg ved ikke rigtige validesvind og ført os, og forsigtighed kan ikke skade. 28. Du har formålet hørt nogen viledyr skrig. 29. Nej, det forekommer som noget ganske andet. 30. Som jeg siger, vækker os ved den mindste uro. 31. Hver du kun rolig, svarede Kennedy. 32. Efter endnu en siste gang og havlittet opmærksom til, men uden at kunne høre noget, kastede Doktoren sig på sit lege og så snart. 33. Hemlen var bedækket med tykkes skyer, men ikke et vindbus rørte sig. 34. Victoria, som kun blev holdt fast af at anker, gøngede ikke det mindste. 35. I det Kennedy støttede albuen mod kondolens kant, så at han kunne passe blæserøret, der var i virksomhed, så han ud i det stille rum. 36. Han betragte horisonten, og stundom, som det ofte hænder, når sinnet er uroligt eller aner noget, troede han at se ubestemt ved lysklemt. 37. I et øjeblik forekom det ham endnu, bedstemt, som om han så et lysklemt i 200 skridt afstand. 38. Men det forsvandt hurtigt igen, og derpå så han ikke mere. 39. Rimeligvis var det et af de lysfænomener, som året opfatter i dybt mørke. 40. Kennedy berolede sig, og sanget er der hen sine betragninger, da han skarplede gennem skarluften. 41. Var det skrig af et eller andet dyr, eller kom det fra menneske leber? 42. Kennedy følte hele situationens alvor, og ville allerede se at vægge sine ledsager, da det faldt ham ind, at hver en det var menneske eller dyr. 43. Befandt de sig i et værtilfælde uden for skudvite. 44. Han undersøgte derfor sine våben, og lød af dig med nærtkikker den for året sit blik lide ud i rummet. 45. Snart troede han at se noget utydligt bevægelser nedenfor ham, og liste sig frem ud træet. 46. Ved en stråle af månen, der som et svælt lyn brød frem mellem to skyer, opdagede en gruppe figuer bevægelser i skyggen. 47. Han mindede sammenstødet med Aborne, og lavede hånden på doktorns skulder. 48. Denne vågnede straks, tydsag Kennedy, telsægte. 49. Er der noget på fjer, spurgte doktorn. 50. Ja, væk, Joe. 51. Så snart Joe havde rejst sig, fortælde Dick, hvad han havde set. 52. Er det igen de fordømte Abors mål, Joe? 53. Der er muligt med en mandmål, og alle betingelser tage sine forsigtighedsregler. 54. Joe og jeg, sagde Kennedy, går ned af stien, ned i træet. 55. Og i middeltidsvaret, doktorn, vil jeg sørge for, at vi bliver i stand til at heve vores meget hurtigt. 56. Det er altså jorden. 57. Lad os gå ned, sagde Joe. 57. Brug ikke eddersmål, før i yderst en nedstillfælde. 57. Der er ingen grund til at lade sig ophålle i disse egne. 58. Dick og Joe nickede. 59. Uden støj blod de sig glede ned i træet, og tog plads på nogle stærke grene, mellem hvilke angre havde hadet sig fast. 60. I nogle minutter lydde de tavse og ubevægelige igennem løvværket. 61. Pludselig greb Joe skottens hånd. 62. Hørte de ikke? 63. Jo, det nærmer sig, svaret skotten. 64. Joe fortsatte, hvis nu denne vislen, som vi hørte, skrev sig fands lange. 65. Nej, den havde noget menneskligt viser, svaret skotten. 66. Jeg, for min del, vil også hellere have med de vilere at gøre, disse slanger af mig mod bydelig, sagde Joe. 77. De lyder højere, ved blevet kendt i de, nu løg i blikket efter. 77. Ja, man klatte råb i træet. 77. Hold udgik på denne side, så skal jeg se efter, hvorledes det forhåller sig på den anden. 77. Godt. 77. De sad begge isoleret i toppen af et mægtigt bagpabt træ. 77. Mørket, der føddes, ville lovværkes tæthed, var meget dybt. 77. Men Joe viskede jeg lige vel til Kennedy, i det han pegede på den nederdel af træet. 77. Niere. 77. Nogle ord, som blev ytreet ganske sægte mellem dem, der nede, nåede også de rejsnesøren. 77. Joe lavede sin bøse til Kinden. 77. Vent, sagde Kennedy. 77. De ville var klatteret op i bagpabtræet. 77. De strømmede til fra alle kander. 77. Bugtede sig på grænene som slanger, og krybende langsomt, men sikkert opad. 77. Snart viste sig to ruder fra Kennedy og Joe lige i højde med den græn, hvorpå de selv befand sig. 77. Givaktsag, Kennedy. 77. Fyr. 77. Det dobbelte knald skal genlyde, som et torten braver døde hen, mens man hørte høj skri af smerte. 77. I et nu var hele skaren forsvundet. 77. Men midt mellem skriene hørte sig et besønderligt uvendte råb. 77. En menneske røst havde ganske tydeligt på fransk, ropt. 77. Hjælp. 77. Hjælp. 77. Forfærdet skynte Kennedy og Joe så op i gondolen. 77. Hørte i, spurgte doktoren dem. 77. Jeg visste, jeg visste. 77. Der roptes hjælp, hjælp. 77. En franskman er altså i disse barbars magt. 77. En rejse, måske en missionær. 77. Den ulykkelig udbrudt jægeren. 77. Man myrder ham. 77. Man marter ham til døde. 77. Doktoren så ordet. 77. Han sygtet forgiv, så skivele sin bevægelse. 77. Vi kan ikke tvivle det om, sagde han. 77. En ulykkelig franskman er faldende i hænderne på disse ville. 77. Vi kan ikke rejse, før vi har gjort alt, hvad vi formår for at frelse ham. 77. At vores bøseskud har han måtte kunne vente sig en uformodt hjælp. 77. En bistand er forsynet. 77. Og vi tør ikke at lette håbglippe. 77. Er det ikke også æderst mening? 77. Naturligvis, Samuel. 77. Og vi er fuldstændig redde til at adlyde dig. 77. Lad os da beregne vores bevægelse, for at vi straks imorgen tidlig kan søge og bortføre ham. 77. Men hvorlede skal vi få i disse elendige nere i en af vejen, spurte Kennedy. 77. Det er ganske simpelt svaret, Doktoren. 77. Er det den måde, hvor på de skynder sig bort? 77. Er det klart, at de ikke kender skydevåben? 77. Vi må derfor drage fordel af deres forskrekelse. 77. Men vi må først op i dagens komme, for at indrette, hvor planen om at frelse den ulyggelige på kenskæb til Terrain. 77. Starklen kan ikke være langt borte, sagde Joe. 77. Hjælp! Hjælp! 77. Gennet tog stemmen, men sværere. 77. De bare bare udbrød Joe, skælven af at vrede. 77. Men hvis de nu dreber ham i natt? 77. Hyrer du, Samuel? Gennet tog Kennedy og greb Doktorens hånd. 77. Hvis de nu dreber ham i natt? 77. Det her er ikke troligt, mine venner, sagde Doktor Ferguson. 77. De civile folkeslag, lader deres fangere døve højlyst af. 77. De behøver solen til hjælp. 77. Om jeg benyttede natten, sagde Scotten, til at liste mig hen til den ulyggelige. 77. Jeg følger dem, sagde Joe. 77. Stans, mine herrer. 77. Stans, sagde Ferguson. 77. Planen gør Ideres hjerte og Ideres mod æger. 77. Men I ville kun udsætte os alle fra farer, og endnu mere skade ham, som vi vil frelse. 77. Hvorledst de vedbliv Kennedy. 77. De ville af forskrækket og afsprit. De kommer ikke tilbage. 77. Det ikke følgte mit råd. Jeg bidede dig derom. 77. Jeg handlede med vortfældes bedste for øje. 77. Hvis du af en hænelse blev taget til fang, så var alt tabt. 77. Men denne ulyggelige, som venter og håber, ingen kommer ham til hjælp. 77. Han må tro, at hans sandser har bedraget ham, at han ikke har hørt noget. 77. Man kan berolige ham, sagde Dr. Ferguson. 77. Han rejste så op i det dybe mørke, sagde henderne for munden, som en roper, og sagde med høj stemme på den fremmede språ. 77. Vem de en er, fatt mod, tre vinder våber over dem. 77. Et forfærdeligt hyl blev svaret herpå, og overdød uden tvivl fangens svar. 77. Man myrte ham, men vi myrte ham udbrud Kennedy. 77. Vom melmkomst vil kun Kennedy og påskøne hans stødstund, vi må handle. 77. Men på hvad måde, Dick? Hvad vil du gøre i dette mørke, sagde Ferguson? 77. Ark, når det blot fra dag udbrud, Joe. 77. Når om det nu var dag, spurte doktoren i nejendomlige togene. 77. Så var det hele den simpleste sag af verden, sagde Amiod, svaret Jeon. 77. Jeg ville klatre ned på jorden, sprede alt dette pak med nogle bøseskud. 77. Og du, Joe, spurte Ferguson. 77. Jeg ville gå forsigtigere til værkshære, og gøre fangen begribelig, at han skulle flygte i den eller den retning. 77. Og hvorledes vil du gøre ham det begribeligt? 77. Vil hjælpe denne pil, som jeg har opfanget i flugten? 77. Og til hvilken jeg ville sætte en billett? 77. Eller også vil jeg ganske simple at tale til ham med høj stemme, eftersom nejerne ikke forstår vores brug? 77. Ides planer er udeførlig i mine venner, sagde Ferguson. 77. Det ville netop for denne ulykkelige, være den største vanskelighed at flygte, selvom det kunne lykke som at skuffe sine bødlers og vågenhed. 77. Hvad dig angår, kære dæk? 77. Vil dit forslag måske lykkes, vil hjælpe mig ind mod, og vil benyttelsen af den skræk vores skydevåben fremkaller. 77. Men hvis det mislykkes, vil du være for tabt, og vi ville have to og fra alle sidste steder for én. 77. Nej, vi må samle alle udsigter til hel på vores side, og gå til værks på en anden måde. 77. Men hendelig straks, sagde Eon. 77. Måske har du ret, sagde Ferguson. 77. Er de i stand til at sprede dette mørke herra? 77. Hvem ved, Joe? 77. Hvis de gør det, erklærer jeg dem uden yder for den lærteste mænd i verden. 77. Doktoren Taun Olof i blikker og grunnede. 77. Hans to ledsager er betrachtet ham roligt, men det var ad ikke længe før han igentog til over. 77. Min plan er fattet, sagde han. 77. Vi har 200 pund ballast i behåll, i de sandsækkende, som vi tog mere så endnu af urørte. 77. Jeg antar, at fanden, der åbenbart er et allidelse udmattet menneske, ikke vejer mere end os. 77. Der bliver altså 60 styve pund tilbage, som vi kan kaste ud for at stige hurtigere. 77. Hvorlede, sagde du, og bærede, spurgte kendet i? 77. Hør mig ikke. 77. Du inser, at hvis vi får fat i fanden og udkaster så mange pund ballast, som svaret til hans tyngde, forandrer virkebalans vigt. 77. Men når jeg, da jeg vil stige hurtigere for at undgå nigerne, må anvende kraftigere midler end blæserøret, 77. Og ved i det rette øjeblik og udkaste det, det overskudder ballast, er jeg sikker på at kunne heve mig med stor hurtighed. 77. Det er tydeligt. 77. Ja, men det ubekvæmte at vide, er, at jeg senere får at sænke ballongen igen, må give slip på så meget en gas, som svaret til den udkastede vigt af ballast, 77. Og gasen er jo en kostbar ting for os. 77. Dog gælder det jo her om at redde et menneske. 77. Du har rett samvjort, vi må op fra alt for at frelse ham. 77. Lad os da handle og stelle disse sække på kanten af kondolen, for at de på en gang kan stødes ned. 77. Men mørket? 77. Det skjuler vore forberedelser, og vi ikke sprede sig før de indte. 77. Sørg for, at vi har våblende ved hånden, de vil vist nok blive nødt til at give i hild. 77. Vi har et skud i karabinen, fire i de to gevære, og tolv i de to revolverer. 77. I alt sødden, der kan afføres dit kvart minut, men måske slipper vi nemere. 77. Er vi færdige? 77. Alt er klart svaret, Joe. 77. Sikkerne bliver stillet frem, og våblende lavede. 77. Godt sager doktoren, er et øje på hver fingre. 77. Joe skal styrte ballasten ud, og det ikke bortfører fangen. 77. Men indte måske uden min ordre. 77. Joe går først ned og kører ankeret los, og kom så hurtigt op igen. 77. Joe glider to, og ventes tilbage efterlål og øjeblikkes forløb. 77. Victor er var fri, og svevede næsten ubevilligt i luften. 77. I middeltid forvisede doktoren som, at der fandes til strækkelig meget en gas i blandingsbehålderen 77. til i påkommende tilfælde, at vi lige holde blæsrøres flarme 77. uden at man behøvede at tage sin tilflug til bundsensapparatet. 77. Han løftede de to fuldstændig isolerede ledningstråede, der benytteres ved vandets afskildelse. 77. Fram to derpå er sin reisetaske to tilspidsede stykker kul, 77. og anbrægte dem ved den yderste ende af værtrådene. 77. Hans to venner så på ham uden at forstå noget af det altsamme. 77. De i aktodiptavset. 77. Da doktor han havde indsidt arbejde, stillede han sig oprejst midt i kondolen, 77. to de to stykker kul, et i værhånd og førte spiserne mod hinanden. 77. Et skarpt og blindende lys udviklet sig pludselig mellem disse spiser, 77. og et stærkt elektriske skin gennem brød på stavligt tale hinandens mørke. 77. Åh, udbrød Jo! 77. Tyst i et ord sagde doktoren. 77. Slut på 21. kapitel. 77. 5 ude i ballong af sylværen. 77. 22. Kapitel. 77. 5 ude i ballong. 77. Det er en LibriVox-inspildning. 77. Er det LibriVox-inspildninger offentlig egendom, 77. får yderligere information, 77. eller får melder som frivillig, 77. Besøg LibriVox.org. 77. 5 ude i ballong af sylværen. 77. Denne indlæsning er Kristoffer Hunstahl. 77. 22. Kapitel. 77. Det elektriske lys. 77. Missionæren. 77. Bordførelsen i en lysstråle. 77. Et liv i forsagelse. 77. En vulkan. 77. Føkkeson rettede sin mægtige lysstråle 77. mod forskellige punkter i rommet, 77. og løb den endelige stanse på et sted, 77. hvorfra der hørte forfærdet i rommet. 77. Hans to ledsager vendte begærlig blikket i denne retning. 77. Baub-abtræet, 77. over hvilke victorier svedede næsten ubevægelig, 77. hævede sig midt på en åben plads, 77. mellem marker, 77. sesom og sukkerrør, 77. omkring hvilke indtaleri menneskemængde myldrådde. 77. 100 fod under ballonen stod en pel. 77. Vi sidde natten låt menneskligt væsen, 77. en ung mand på højst 30 år, 77. med langt sort hår, 77. halvnøjen, avmauret, blodig, 77. og dækket med sår, 77. og med hovedet tænket ned på brystet, 77. ligesom Kristus på korset. 77. Noget tønt hår på isen, 77. antyd en næsten for svundentonsur, 77. som er en karakteristisk munkefræsyr. 77. En missionær, en bræst udbredt jove, 77. den ulykkelig stackel tilføjet Jæon, 77. vi må frelse ham, 77. dækket sagde doktoren, 77. vi vil frelse ham. 77. Vi synede at ballonen, 77. der lignede en komet med en hale af strålende lys, 77. blev nigerne griben af en let forståelig forfærdelse. 77. Ved deres skri lyftede fangen hovedet i vejret, 77. hans øjne strålede ad pludselig hår, 77. og uden retter forstå, 77. strakte han hænderne ud mod disse uventede redningsmænd. 77. Han liver, han liver udbredt Førkesund, 77. Gud ved at lovde, han liver. 77. De ville af slagene med forfærdelse, 77. vi må redde ham, 77. er i færdige mine venner. 77. Alt er klart, Samuel, 77. sluk blæser rød og jove. 77. doktorns ordner blevet adlyt. 77. en neppekendelig brise, 77. førte Victor og jeg henover fangen, 77. som på samme tid som ballon umærkeligt synkede sig, 77. ved gassen sammen trækning, 77. i løbet af 10 minutter, 77. vedblev den mere svæve i lysbølgerne. 77. Førkesund lå sit tendrende lysknæppe falle på nejerne. 77. slagene er ubeskrivelige forfærdelse, 77. forsvandt de lidt efter lidt i deres hytter, 77. og der blev tomt omkring pelene. 77. doktorn havde så lødet hagt fuld rett i at forvente, 77. at Victor og jeg, 77. der udsendte solstroler i det dybe mørke, 77. ville frembringe storvirkningen. 77. gondolen nærmede sig jorden, 77. men ule nejerne, der var dristierende i andre, 77. og som forstod, at deres bytte var i ferme at unslæbe dem, 77. vente tilbage under højre råb, 77. gennet i kreb sit gevær, 77. men doktorn forbød om at skyde. 77. pressen, der lå på knæ, fordi han ikke havde styrke nok til at holde sig op, 77. var ikke engang bunden til pelene, 77. til hans svaghed gjorde alle bond overflødige. 77. i det øjeblik gondolen kom i nærheden af jorden, 77. kastede jegeren sit våben fra sig, 77. greb pressen om livet og lavede ham ned i gondolen, 77. på samme tid, som Joe styrkede de 200-pund ballast ud. 77. doktorn ventede, at han skulle stige ordentlig hurtigt, 77. men svært imod hans beregninger blev ballongen stående ubevægelig, 77. efter at hevet sig 3-4 fod over jorden. 77. hvad de der holder os tilbage, udbrød han forskrækket. 77. nogle ville kom styrkende til, i det de udstøtte uhyggelige råb. 77. når således sagde Joe, i det han hellede sig ud over gondolen, 77. en af disse sorte satanere har hængt sig fast under gondolen. 77. det ikke, det ikke ropte doktorn, vandbeholderne. 77. det ikke fattede straks sin venstmening, lyftede en af ballasterne, 77. der vejede mere end 100-pund i vejret, og kastede den over bord. 77. således pludselig lette, gjorde Victor i alt spring på 300-fod op i luften, 77. under vilde brøgler nægerne, der så fanden undslippe i en blindende lysstråle. 77. hurra, ropte doktorns toledesagere. 77. pludselig gjorde ballongen et nyt spring, der førte den op til mere end 1000-fods højte. 77. hvad er den usboldekendig, dernære havde tabt lige vægten? 77. ingenting. det var blot den krabat som slapptaget, svarede Samuel Førgeson roligt. 77. og Joe, der hurtigt hellede sig frem, kunne indusse den vilde med udstrakte hænder, 77. svinge rundt i rummet, og straks efter styrte til jorden. 77. doktorns skillet nu de to elektriske tråde, og der introdde det lige så dyrt mørke som tidligere. 77. klokken var i der morgenen, fransk manden, der havde tabt bevidstigheden, slog der øjnen op. 77. de fraldst, sagde doktoren til ham. 77. freltst, svarede han på engelsk, og med et bekymrede smil. 77. freltst, fra en grusom død. 77. mine brødre, jeg takker jer, men mine dager er teltet. 77. jeg har endnu kun få timer at leve i. 77. udematte faldt missionæren, er der jaumagt. 77. han dør og roptet dæk. 77. nej, nej, svarede Førgeson, og boede sig nedover ham. 77. men han er meget svag. 77. vi må lægge ham under teltet. 77. sægte ladet i den forbindte stackel ned. 77. han var dækket med ar, og endnu blødende så. 77. er et lommet, der klede lavet af doktoren Xabi, som han lavede på dem, efter han havde vasket dem. 77. det efter fremtog han et styrkende middel af sit rejsearbutik, og helte nogen af droper på præstens leper. 77. det er en et trykket svet, han tænder, og havde nebbet styrket nok til at takke ham. 77. doktoren indsov, at man måtte lave ham i uforstyret ro. 77. han traktere fra Gardines forhæng til, og vinde tilbage for at passe ballon. 77. vil det første daggry, førtes den af en mild vind mod Nord-Nord-Vest. 77. førgesen betragte Nord-Nord i blikket en sovende præst. 77. kan vi behålle denne rejsekammerat, som himlen har sendt os, spurte Jæon. 77. jeg håber, han kan komme sig i denne rene luft, og når vi passer ham godt, svarede doktoren. 77. hele denne dag, ville han ikke tillade, at den ulykkelige søvn blev afbrudt. 77. hen imod aften, stansede Victoria Midt i det dybe mørke, og i løbet af denne nat, aflyste Joe og Kennedy hinanden ved den syge side, 77. mens førgeson vågede over alle sikkerhed. 77. den følgende morgen, var Victoria gået lidt mod vest. 77. dagen tegnede til at blive smuk og klar. 77. man lyftede forhængene, fortilte de side, og den syge indåndet med velbehag morgens friske luft. 77. måledes befinder de dem, spurte førgeson ham. 77. bedre svarede han, men mine venner. 77. endnu har jeg kun set jer i en drøm. 77. jeg formål nebbet selv at gøre redde for, hvad der har tiltravet sig. 77. sig mig, hvem jeg er, for at jeg kan indeslutte jeres navn i min sidste bøn. 77. vi er rejsende i England og svarede Samuel, som har gjort forsøg på at gennemrejse Afrika i Ballong. 77. videnskaben har sine herrore, sagde missioneren. 77. og religionen, sine matyrer, svarede skotten. 77. er de missioners, spurte doktoren. 77. jeg har præstvæller sig rettendes mission. 77. himlen har sendt jer til mig, himlen vil jeg lovede dig for. 77. i kommer fra Europa. 77. fortil mig om Europa, om Frankrig. 77. jeg har ikke hørt noget derfra i fem år. 77. fem år alene, blandt disse ville, udbrød Kennedy forfærdet. 77. jeg håber at frelse deres sjæle, de babariske brødre, som kun religionen kan oplejse og civilisere. 77. Samuel Ferguson opfyldte missionerens ønske, og talte længere om Frankrig. 77. den starkelt unge mand lydde begærligt til, og tågende strømede ned af hans kinder. 77. til gengæld fortalte missionerens sit livshistorie, men kun med afbrute og næsten uforståelige ord, 77. så det kostede doktoren stor anstrængelse, og samlet det til et hele. 77. det var en fattig unge mand fra Bretagne. 77. tidligte, at han følte sig draven til denne præstelige virksomhed, 77. og med et liv i forsagelse, ville han yder mere for ene et liv i fara, 77. i det, han introdde, i den missionsorden, hvis hellige skrifter var den navn kun, de havde sovet det paula. 77. i en allerede tyge år, forlud han sit fæderland for at drave til Afrikas ugæstfri egnet. 77. trossende alle farer og hindringer trængte han frem lige til stammerne omkring den øver Nils bifloder. 77. han kom i fannelskab og sidde af de krusomste folk ind i Ampardar, 77. oplevede det at genstand for den afskyeligste behandling, men han lærer det, han underviste, han bad af ligevel bestandet. 77. da denne stamme havde lidt nederlag mod et de andre ville folk, 77. oplevede en spred til alle sider, og havde efterlattet ham som død. 77. fortsatte han sin evangeliske pilkomsfære, i sted for at vinde om. 77. hans roligste tid var den, da man and tog ham for vanvittigt. 77. han havde gjort så fortrolig med disse landes brug og underviste i det. 77. to lange år endnu færdigdes han i disse babariske egnet, 77. styrket af den overminskelige kraft, som kommer fra Gud. 77. derpå havde han i et år opholdt sig hos denne nyomn jomstamme, der var den ville stær dem alle, 77. høvdingen var død for nogle dage siden. 77. man tilskrev ham skylden for dette uvendtede dødsfald og besluttede at offre ham. 77. hans lidelser havde allerede varet i 40 timer, og som doktoren ganske rigtig havde formodet, 77. havde man bestemt at drebe ham ved midtastid. 77. da han hørte et knal af skydevåben, fik han kraft til at råbe om hjælp. 77. han troede, at han havde drømt, da der kom en røst fra himlen, og brugte ham trysten såre. 77. jeg beklager mig ikke over, at dette livsvinner hen, telefonede han. 77. mit liv tøl hører Gud, og jeg takker ham, fordi han før min død, har forånt mig denne glæde, 77. og tryk en vennehånd, og hører mit federlands brug. 77. missioneret blev gensværre, og dagen gik på den måde, mellem håb og frygt. 77. Kennedy var dybrørt, og Joe tørrede sine øjne i smug. 77. Victoria tilbage lægte kun et kort stykke vej, og vinden syntes, at ville skone dens kostbar last. 77. henunder aften opdagede Joe et stærk lysskind mod vest. 77. under højre og bredt grader, havde man kun ansatet for et vildt strakt nordlys. 77. himle syntes, at så stod i flammer. 77. doktoren jakto opmærks om dette fenomen. 77. det kan ikke være anden vulkan i udbrud, sagde han. 77. men vind føres hen over den bemærket Kennedy. 77. vi vil fara hen over, i tilstrækkelig sikre højde, sagde Ferguson. 77. tre timers enere befandt Victoria så midt imellem bjergene. 77. foren de rejsende udgivet brændende krater, floder af lave, og slønget klippestykker højt op i luften. 77. stor strømme af flydende ild, styrtede blindene ned i kaskader. 77. det var et praktfuldt, men farligt syg. 77. til vinden fjørte netop ballongen hen imod denne glødende atmosfære. 77. man måtte hen over denne hindring, der ikke kunne undgås. 77. blæse rørede skrodes helt op, og Victoria steg til en højde af 6.000 fod. 77. i den løde drom er mere end 300 farvene mellem sej og vulkanen. 77. kl. 10. om aften var bjerget kun et rødt punkt i hoysonden, og Victoria fortsatte rolig sin vej i en mindre høj region. 77. slut på 22. kapitel. 5 uger i ballong er sylværen. 23. kapitel i 5 uger i ballong. 77. det er der en LibriVox-inspildning. Er det LibriVox-inspildninger offentlig egendom, for udvurlige information, eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. 77. 5 uger i ballong er sylværen. Denne indlæsning er Christopher Hunstahl. 77. 23. kapitel. Missionerens død. Begravelsring ødde klipperegning. 8. kvartsblokkende. 9. en kostbar byrte. 10. Joe begyndte at fortvivele. En herlig natt bredte sig over jorden. Den dødne præst ydrede nogle afbrugte over. Doktorne nærmede sig den syge, og fandt hans ordentrag tungt. Han robte på luft. Forhængende fortiltet blev der dravende fuldstændig til side, og han indåndet henrygt den gemmesigtige natsmille duft. Stjernerne sendte deres glimmerne lys ned til ham, og månen omgave ham med sine strollers nideskære. Mine venner sagde han med svagstemme. Jeg dør. Måtte den gude, som gengælder, føre æder i havn. Jeg vil bønfale ham om, at betale æder min taknemlighedsgæld. Der er håb i nu, svaret kende de ham. Det er kun en forbi-gående svaghed. De ville ikke dø. Kan man vel dø i denne smukke sommernat? Jo, jeg ved det. Død når man er. Ved blød missioneren. Lad mig kun se den lige i ansigtet. Død. Ivedens begyndelse. Løft mig på knæ mine brødder. Jeg bedder æder dig om. Kende de rejste ham op, og det var særligt at se hans kraftløselemmer falde sammen under ham. Min gud, min gud udbrød den døne. For barm, der over mig. Hans ansigst rolede. Lang for denne jord, hvor han aldrig havde følt nogen glæde, midt i denne nat, der kastede sit mildeste lys over ham, på varing til himlen, mod hvilken han, på denne forån og lige måde, hevede sig, synes han allerede at genoplives af den nye tilværelse. Hans sidste bevægelse var han velsignelse over de venner, som han kun havde kendt en eneste dag, og han falde tilbage i armene på Kennedy, der fældede de bedreste to åre. Død, sagde doktoren, i det han bøjede sig nedover ham. Død. En stund herrsgede der dybt tavseet mellem de tre rejserne. I morgen tidlig, sagde derpå Ferguson, vil vi nedsænke ham i denne jord, der havde vedet med hans blod. Resten af natten vågede de tre rejserne skiftevis over livet, og den højtidelige tavseet forstyrede sig ikke af et ord. Dagen efter var vindensydelig, og vigtor afførtes tæmplig langsomt over et vittstrakt højland med udslukket kratter. Ikke en drope vand fandes i disse øde ufrugtbare egne. Da de skulle begrave livet, besluttede doktoren at dale ved midtestid, men på grund af den ballast han havde tapt, kunne han ikke længere få ballongen til at dale, untag en værslige begas ud. Han åbnede derpå ventilen på den yderballong, og vigtor afsænket sig sægte. Så snart kondolen berør de jorden, lukket doktoren sin ventil. Jo hopped ud, og mens han med den ene hånd holdt fast ved kondolens yderkant, kastede han med den anden nogen sten op i den, der snart afstattede hans egen tyngde. Derpå kunne han bruge begge sine hænder, og havde snart opstæpplet over 500 bundsten i kondolen, så at nu også doktoren og kende de kunne stige ud. For jo et behøvet, man ikke har endvendt store mængder af disse sten, til de at Jo samlede, vistes af at være ordentlig tunge, hvilken omstændighed, et øjeblik vaktet doktor Førgesen som mærksomhed. Jorden var oversået med kvarts og profyr stykker. Det var en besønderlig opdagelse, tænkte doktoren ved sig selv. I midtid fjernet kendte de at Jo sig nogen skridt for at vælge en begravelsesplads. En forfærdelig varme herrsgede på dette sted, og midt af solen sendte sine brændende stråler lige ned mod ballongen. Man måtte først rense jorden for de stenhåbe, hvor med den var oversået. Derpå blev der gravet en simpelig dyrk grav, for ikke de vilde dyr skulle kunne rode livet op igen. Andigtigt lavede man martyrens lignet her. Jorden kastedes af dig til, og over graven lavede man nogen store sten. Doktor en stød bevægelig, hensov den i dybe tanker. Han hørte ikke sine venner tale til sig, og han fuldte ikke med dem for at søge liv mod solens hede. – Hvad tænker du på, Samuel? – Spåede Kennedy ham. – På en besøgnelig kontrast i naturen. – Et egen domlig treffatilfælde. – Ved du i hvilken jord denne forsagelsens mand, denne fattige, er blevet begravet? – Hvad mener du? – Denne præst, som har overlock lyst om fattigdom, viler nu i en guldkrupe. – En guldkrupe, ropte Kennedy og Jo. – Ja, en guldkrupe, svarede doktor en rolig. – Disse blokke, hvilke i tramper på, som hvad de lyse stene, indeholder guldmal med stor regnhed. – Unmuligt, unmuligt, gentog Jo flere gange. – I vil ikke have nød i, der søg længe i disse skifperevner for at treffe betydelige guldstykker. – Jo styrte sig som vanvid i over disse sten, og Kennedy var ikke langt fra at følge hans eksempel. – Koldt vand i blodet, min gode Jo, sagde hans herre til ham. – Tænk dig om, hvor til kan vel al denne rhythm nytte os? – Vi kan ikke føre den med os. – Hvad behar, kan vi ikke føre den med os? – Den er lovelig tung for vores gondol. – Jeg betænker, da man åbner sig på at meddelte denne opdeltet, er frygt for at vække din begærlighed. – Hvad sagde Jo, skal vi da lige så skatte blive her tilbage? – Det er en formu, der tilhøjer os med rette. – Tænk dig, jakt, min vand, er guldfæbren i fær mere angribe dig? – Har jeg ikke den døde, som du nylige har begravet, lært dig at indse forgænglighed af alt geortisk? – Men dette her er alligevel guldsvaret, Jo. – Her, Kennedy, vil de ikke hjælpe mig med at samle lidt af disse miljoner? – Hvad skal vi gøre med dem, min starkels, Jo? – Så er jeg i æren, der ikke kunne undertrykke et smil. – Hvad lovnen kan vi ikke have dem, gennem to doktoren? – Men i det mindste svaret, Jo, der var drevet til det yderste, kan man vel tage dette guld til ballast i stedet for sandet? – Nu vel, det samtykker jeg i, men du må ikke sætte for suger mine op, når vi bliver nødt til at kaste 0.000 pund sterling over bord, sagde Dr. Ferguson. – 0.000 pund, gennem to Jo, er det virkelig muligt, at alt dette er guld? – Ja, min ven, det er et skatkammer, hvor naturen har opdøgnet sine skatte gennem 0.100. – Der findes her nok til at gøre hele lande rige. – Det er Australien og Kalifornien, for enet i én ødemark. – Og alt det skal blive her tilbage til ingen nytte, sagde Jo. – Jeg er ganske vist, svarede Ferguson, men hvis det kan tryste dig, så skal jeg nærkelig beregne dette steds belikkenhed. – Jeg skal gøre det muligt for dig at genfinde det, og ved dit tilbagekomst kan du give dine landsmænd underretning om, for at de kan følge dig herover igen. – Jo, slutter dig endelig til Touls, begyndte at fylde gondolen med den nye ballast, og havde meget snart kastet 0.000 pund kvart stykker op i den. – Dr. Fergusons ansigt er en tult betændeligt udtryk. – Han vil gerne have givet meget af dette guld for at finde lidt vand, til han måtte have stattet det, som han havde kastet ud, da Nieren førtes bort. – Men det var umuligt i disse tørere og egne. – Ved tilbagekomsten til gondolen fandt han denne fuld lastet med Jo's stene. – Han stiget op i den uden nogle bemærkninger. – Gennet de endtog sin savæn i plads, og Jo fuldte efter dem begge. – Man dog ikke uden at kaste et bedrøvet blik på skattene, som de lød blev tilbage. – Dr.en tænkte sit blæserrør, slangen opvarmades, brindstrøm dannede sig på ny efter 0 minutter for løb. – Og gasen udviddes. – Men ballongen rørte sig ikke afstedet. – Jo betragte ham roligt, og sagde ikke et ord. – Jo, ropte dr. – Jo svarede ikke. – Jo, hører du ikke? – Du må gøre mig den change, der kaste nogen af disse stene bort. – Men de havde selv tilat mig, sagde Jo. – Jeg har tilat, at der er state ballasten, men det var også det hele. – Men vil du da have, at vi for bestandet skal blive her? – Jo kastede et fortvivlet blik på Kennedy. – Derpå kløde han sig bag øret, to et kvart stykke. – Det mindste han kunne finde, vejde det i hånden. – Vejde det om igen, og lå det endelig falde over bord. – Man, Victor, er rørtet sig alligevel ikke afstedet. – Hvad sagde han? – Stiger vi ikke i nu? – Ikke i nu, svarede Dr.en. – Blevet ved, kende de lo. – Jo kastede yderligere ti pun ud, men ballongen stød stadig ubevæglig. – Den skiklige fyre blevet ned. – Min stakkels ven, sagde Ferguson. – Dæk, du og jeg vejer, hvis jeg ikke tager fejl, omtrendt 400 pun. – Du må altså befries for en tygte, der er mindst lige så stor som vår egen. – Skal jeg kaste 400 pun bort, udbrød Jo klagene. – Oven i købet lidt til, hvis vi skal kunne stige. – Tag kun trystigt fat, sagde Dr. Ferguson. – Jo begyndt under dybe suk og gør ballongen lettere. – Stiger vi, spurgte han. – Nej, vi stiger ikke, fik han stadig til svare. – Endelig hevede Victoria så omtrendt 100 foot, og passerede ved blæserøres hjælp over de omkringliggende klippetoppe. – Nu, Jo, sagde Dr.en, har du alligevel en ret skøn formule tilbage, – og hvis det kan lykkes os at bevare dette forråd til rejsen af indt, er du til strækligeri for resten af dine dage. – Jo svarede indtid, men straktet sig begrømt ud på sin steensæng. – Endelig mod aften, hvor Victoria trængte 90-20 engelske mil frem mod Vest, – og befandt sig der 1.400 engelske mil i lige linje fra Santibar. – Slut på 23. kapitel. – 5 uger i ballong, af skylværen. – 24. kapitel. – 5 uger i ballong. – Det er der en LibriVox-inspildning. – Er det LibriVox-inspildninger offentlig egendom? – Få udblodligere information, eller få at melde dig som frivillig. – Besøg LibriVox.org. – 5 uger i ballong, af skylværen. – Denne indlæsning er Kristoffer Hunstahl. – 24. kapitel. – Vandmange. – Man kommer til ørknen. – Doktoren rådfører sig med sine rejsekammerater. – For tøjede til et enligt, og næsten hendt tørret træ, – tilbragte Victoria natten i dybro, – og de rejserne kunne nyde en vile, som de unæggeligt trængte hårdt til. – De foregående dages sinds bevægelse havde efterlagt sørgerlige minder. – Hende om morgenstunden fik himlen etter sin strålende klarhed og varme. – Ballongen hevede sig i luften, og efter flere frugtesløse for sø, – trafte man endelig på en skynd ikke sønderlig hurtig luftstrøm, – der førte dem mod nordvæst. – Doktoren havde ydret bekymringer med hensyn til Vandmange, – og disse bekymringer trykket ham, og hans godt skal vinde. – Den skigelige Joe var ikke længere det samme menneske, – efter at hans blik havde fordybet sig i dette OCA'en af guld. – Hans hav, og betrægtet begærlig de i kondolen samlede stine, – der for øjeblikket var udenvær, men i morgen kunne blive uvurderelig. – Landet andet så mere og mere karakter af ørken. – Byer, hytter, plantevækst, alt hørte op. – Man så allerede plitter af videligt sand og flinte sten, – og midt i denne ørken vist der så skarpe bjergkarmet. – Doktor Ferguson blev mere og mere urolig. – Nogle karavane syntes aldrig har besøgt denne ydeegn. – Den måtte ellers har efterlægt sig synlig i spor af sine legerplasser, – men der fandtes indtid. – Sandet blev mere og mere enig herrskenet. – I midtid kunne man ikke vinde om, man måtte videre. – Doktorn ønskede indtid heller, en af den storm kunne have ført ham bort over dette land. – Med slutningen af denne dag havde Victor ikke tilbagelagt tredjevej engelsk emil. – Når blot ingen vandmangel havde ved at befrygte, men nu var der kun tre gallerns tilbage. – Hvis den ene af dem blev forbeholdt til drikkevand, – kunne man med de to andre kunne frembringe 420 kubikfodt brændt, – og blæserøret forbrukte om 39 kubikfodt i timen. – Man kunne således ikke sejle længere end 54 20 timer. – 54 20 timer sagde Ferguson til sine rejsekammerater. – Men da jeg har fuldt og fast bestemt på ikke at rejse om natten, – er jeg frygt for at komme forbi en begge eller en kilde, – er det tre og en halvdags rejse vi har tilbage, – og vi må for en vær som helst pris finde vand. – Jeg har troet at både underrette jeg om denne ubehagelige situation, – mine venner, – til vi må finde os i et meget knapt fra brug. – Hver aftensmåltid blev vandet derfor også nøjagtigt afmål til en vær. – I løbet af natten vilede gondolen på et udstrakplato, – hvorfra man nåede længere borte øjnede en stor sængning. – Det tøjte var neppe 800 fod over haveoverfladen. – Den omstændighed gav doktoren på nyligt håb, – da den mindede ham om denne geograferne opstillede gissning, – at der fandtes en stor vandmasse midt inde i Afrika. – Men selvom denne sø fandtes måtte man dog under allermestidighedet nå den, – og på den ubevægelige himmel mærket, at der ikke den mindste forandring. – På den fredelige nat, med den stjerne pragt fulde en klar dag, – og brændende solstråler. – Temperaturen blev utålelig allerede ved daggrøn. – Klocken fem om morgenen gav doktoren tegn til afrejse, – men Victor og jeg blev en god stund i nu, – ubevægelig i den blytunge atmosfære. – Doktoren havde kun ångået denne varme ved at stige op i højere luftlag, – men han havde damer det anvendt et størk vandt om vand, – hvilket var onuligt. – Han nåede os derfor med at holde ballongen 100 fod over jorden, – hvor en svag luftstrøm drev den vest på. – Froggersen bestod af lidt tørt kød. – Midtastid var Victor og jeg kun nåede nogle mil fremad, – og hen imod aften fandt doktoren af hele den lange dagsejse, – kun beløb sig til tyve engelske mil. – Mørke omgave ballongen så snart solen var forsvundet under synskredsen, – der aftegnede sig som en lille linje. – Næste dag var det den første maj, en torsdag. – Dagen hen gik i fortvivlet ens formighed. – Den ene morgen var ganske liten anden. – Winden blev indtidt øjeblik stærkere. – Doctoren sygte at holde modedoppe i disse sørgelige dage. – Men kigger den for øje, undersøgte han værtpunkt i hoysunden. – Han så de sidste bjergtoppe umerkeligt forsvinde, – ligesom de sidste spor og plantevækst. – Froggern ham udstrakte sig hele den umodelige ørken. – Det ansvar som vilede på ham for uroligde ham, – skønt han ikke sagde noget. – Han talte rigtigt i at føre disse to mænd bort fra hjemmet. – Var ikke denne rejse et forsøg på at trænge frem af forbudte veje? – Vil han ikke med denne overskede det umuligest grænse? – Men var det der umuligt at vinde om igen? – Fandes der ikke højre oppe luftstrømme, – som kunne føre ham til mindre tørre egne? – Han kende det land, han havde passeret, men ikke det som kom, – og da han som vildighed talte med høj stemme, – besluttede han åben, der forhandlede med sine to ledsager og omsagen. – Var min herrerlide, kan også jeg lide, om i er tilsvaret jo, – hvor han handgår, kan også jeg gå? – Og du kende de, spurgte Ferguson, – og så skodden erklærede, at han ikke havde været ukønt i om foretændes farer, – at man burde søge at nå målet, og at hans ven kunne stole på ham. – De tre venner trykket varmt hinandens hænder. – Hør mig, hed blev Ferguson, efter mine beregninger, – at vi ikke mere end 300 mil fra Guinéabugten. – Ørknen kan altså ikke være ved i det uendelige, – til med, da køsten er beboet, og kendt et godt stykke en efter. – Hvis det behøves, vil vi styre kursen mod denne køst, – og det skulle da være mærkeværdigt, om vi ikke traf en eller anden oase, – en eller anden brøn, hvor vi kunne få nyt vandforråd. – Men hvad man savnede var vind. – Er alle tre spejlet de forgævs ude i rummet, i denne endeløse dag, – der viste sig entet, som kunne vægge håb. – Nattens forløb roligt, alt for roligt, doktorens sovægge. – Slut på 24. kapitel, 25. kapitel, – en skyhøj sønken, med de togen, den uvendtede ballong, – signalerne, palmetræerne, en karavanespor, – hvordan brønden var. – Den følgende dag var himlen lige så klar, og luften lige så ubevægelig. – Victor er stet til en højde af 200 fod, men dens bevægelse mod vest var nedbekendelig. – Dette her kan dog umuligt være længe vidst af, Joe, – og det forekommer mig også, at jeg kan skældne nogen skystriper i øst. – Joe har ret svaret, doktoren. – En tyk og tydelig stribe hevede sig også virkelig overhøj sønken. – Men det var kun en samling af små skyre, – der uforandre lige bibeholdt deres første form, hvor af doktorens sluttede, – at der ikke fandtes nogen luftstrøm inden for deres område. – Denne skymaske havde vist sig klokken 8.00 om morgenen, – og først klokken 11.00 nåede den hen til solskiven, – der hele derhållen forsvandt bag dette tætte forhæng. – I samme øjeblik, slapsskyen snedder kanthorisontranden, – der strolede i klart lys. – Det er kun en enkel sky, sagde doktoren, – og man må ikke gøre for mig en regning på den, – hvor kudder verken regn eller blist. – I vil selvfølgelig ikke for os, – og det sugen holder den sig stadig i temmelig betydelig højde. – Men om vi opsykte denne sky, der ikke vil nedlade sig over os, sagde jo. – Jeg tror ikke, det vil gavne os stort så meget, doktoren. – Det vil sikkert kun forvålle os taber gas, – og følge i endnu større taber vand. – Men i den stilling, hvor vi befinner os i nu, – må man ikke for sømme noget. – Vi må heve os. – Doktoren førte hele bliserøres lue hende i slangen spiraler, – hende stærk varme udviklede sig, og snart hevede ballonser. – I 1500-fods afstand støttede den på skyens mørke masse, – og trængte ind i en tæt tåge, – men fandt heller ikke, at der var den mindste smule vindpust. – Tågen syntes end over, at vi har berøvet alt fugtighed, – og genstande, der var udsatet for denes berøring, blev neppe bedukkede. – Doktoren så med bedrøvelse, – hvilket ubedydligt resultat han havde opnået, – da han i det samme hørte Joe udebrød med et udtryk af den højste overraskelse. – Hvad skal det sige? – Hvad er det, Joe? – Ja, doktor, her, Kennedy, det var mærkt værdigt. – Hvad er det, da? – Vi er ikke alene her, det er bedraveri. – Man har stjålet vore opfindelse fra os. – Er du blevet galspuret, Kennedy? – Joe så ud som et billede på forfærdelse, – og var alldeles ubevægelig. – Se her, sagde han, og pegede på et punkt ude i rummet. – Ved den heldige Patrick udbrød Kennedy nu også. – Det er utroligt! – Samuel, Samuel, se dog! – Jeg ser, svarer doktoren rolig. – En anden ballong, andre rejsene, ligesom vi. – I 200 skridt afstand svevet virkelig en ballong i luften, – med sin kondol og sine rejsene. – Den fuldte ganske den samme vej som Victoria. – Der står nu kun tilbage, sagde doktoren, og gi' dem signaler. – Ta flade, Kennedy, og lad dem se vore farver. – Det synes som om de rejsene i den anden ballong havde haft den samme tanke. – Ginoi Achtig, den samme hilsen, gentus med det samme flag, – af en hånd, der svangte på den samme måde. – Hvad betyder despotigeren? – Det betyder, svarede Ferguson-Lene, – at det er dig selv, der har givet det signal, det er over. – Det vil sige, at det er os selv, som er over i den anden ballong. – Det er ganske simpelthen, hvor Victoria. – Hvis du ikke vil tro mig, Joe, så gå hen til den regling, – og svig med armene, så skal du se. – Joe gjorde det, og så øjeblikligt, når Achtig siger egne bevægelser, – blive gentagende. – Det er kun en luftspejling, sagde doktoren, – indtid annet, end et almindeligt optisk fenomen, – der beror på luftlagnes uli fortøjning. – Det er det hele. – Ja, de kan nu sagtens forklare sagne på deres måde, sagde Joe, – men underligt er, og bliver det nu alivæld. – Lidt efter lidt udviskede similatid dette billede, – skyerne hevede sig endnu mere, – og fald ud, Victoria, der ikke forsøgte på at følge dem, – efter en times forløg forsvandt de i rummet. – Vinden, der tidligere neppe havde været kendelig, – syntes at blive endnu svagere, – fortivlet nærmed doktoren så jorden. – Lidt efter lidt udviskede similatid, – der var blevet lidt opmundret af luftspejlingen, – fald er der tilbage i deres bekymrede tanker. – Hender kl. 4 opdagede Joe genstand, – der hevede sig på den umodelige sandslætte, – og snart var han sikker på, at to palmetræer hevede sig i ringeafstand. – Palmer, sagde Ferguson, – så findes der ganske sikkert også en kilde. – Han tog sin kikert, – og bevistes om, at Joe's øjne ikke havde skuffet ham. – Endelig udbrud han. – Vi er reddede, – ti hvor langsomt vi indkommer afsted, – afsted kommer vi dog, – og til slutning vil vi nå denne uase. – Hvad mener de så her, om vi draklet i mellemtiden, – luften er virkelig kvælende? – Lad os drikke min ven, sagde Ferguson. – Ingen lå sig bedet om, – en hel pot tømtes, – og herved indskrejkede forbruget, – til kun tre og en halv pot. – Kl. 6 svævede Victor over palmetræerne. – Men det var kun to små hentørede træer, – to spøvelser uden liv, – mere døde end levende. – Ferguson betrægtede dem med forfærdelse. – Med siden af dem så man tydelig sten af en brønd, – men de var smulådde af solens hævede, – og der viste sig ikke det mindste spor af fugtighed. – Der gik sig med et stik igennem doktorns hjerte, – og han aktede just der meddel sine rejsekameraer, – der disse sørgerlige opdagelser, – da deres udbrud vagtede hans opmærksomhed. – Vester ude, så langt året kunne nå, – strakte der sej en helt række af bladede bin, – resten af skilletter omgag kilden. – En karavane havde nået den, – og betegnede sin vej med denne række bin. – De svageste var efterhånden sejnet i sandet, – de stærkeste, der var nået til den så længsensvult ventede kilde, – havde fundet en forfærdelig død verandet natten. – De rejsende så bladende på hinanden, – lad os ikke dale her, så jeg kender de, – men heller undfly dette uhyggelige syg. – Der findes ikke en droppe vand? – Nej, det er ikke. – Vi må høre rent som vitighed, så er Førgesen. – Vi kan lige så vel tilbringe natten her så mandesteds. – Vi vil undersøge brønden lige til bunden. – Der har været en kilde, – og måske findes der noget vand tilbage endnu. – Vi tog af dalet ned til jorden, – og Joe og Kennedy skyndte sig ned til brønden. – Men kilden synes at være udtørret for mange år siden, – de gravede i det tørre og løse sand, – men der findes ikke spurg og fugtighed. – Doktoren så dem komme tilbage, – det ikke med et fint lad støv. – Nedslagne modløse for tvivlighed. – Han forstod, at deres undersøgelser havde været frugtesløse. – Han vintede det, og så er endet, – men han følte, at han fra dette øjeblik – måtte have mod og udhållighed for tre. – Slut på 25. kapitel. – Fem uge er ballong af skylværn. – 26. kapitel i 5 uger er ballong. – Det der er en LibriVox-inspildning. – Er det LibriVox-inspildning af offentlige egendom, – for udblodligere information, – eller for at melde dig som frivillig, – besøg LibriVox.org. – 5 uger er ballong af skylværn. – Denne indlæsning er Kristoffer Hunstahl. – 26. kapitel i ørkenen. – En nattevandring. – Joe's foreslag. – Den vej Victor, jeg havde den foregående dag, – havde tilbagelagt, var højst og betydelig. – Lørdag morgen gav doktoren igen tegn til at overrejse. – Hvis vi ikke inden seks timer har fundet vand, – sagde han, så ved Gud alene, hvad der skal blive af os. – Det var blik stille. – Heden blev utålelig. – Thermometeret viste 45 grader selvtidigt i skyggen under teltet. – Udstrakte, ved siden af hinanden, sygte Joe og Kennedy – i en slags valet og glemme, hvor ledst de var stede. – Tørstens kvaler begyndte at infinde sig, – og brændevinen forøvede dem snarere, henstillede dem. – Der var nebet to potter vand tilbage, – og alle tre sendte de begærlige blikke efter disse kostbare droper. – Men ingen våde og vedede sine leper med dem. – To potter vand midt i ørkenen. – Den stonkende tanker gjorde Ferguson så det spørgsmål, om han havde handlede rigtigt. – Hade det ikke været bedre at spare det vand, som han nu havde forbrukt uden nytte, for at holde sig i luften. – Man må gøre en sidste anstrengelse, tænkte han, hen imod kl. 10 om morgenen. – Jeg vil ingen gange forsøge at opdage en luftstrøm, der kan føre sig fra. – Selvom vi skal sætte vores sidste hjælpekiller på spil, må det dog nu gøre os. – Her kan det dog under allemstændighed ikke nytte at blive. – Mens hans kammerater så, lød han gasen udvidelser. – Ballongen runde sig, og steg lige op mod solens lørdrettestroller. – Men for Geus sygte doktorn et vindpust fra 100'e til 15'000'e fods højde. – Hans udgangspunkt forblev stadig lige under ham, – og en absolut ro syntes, at her skal lige til de yderste grænser af den luft, som han kunne indåne. – Endelig var vandet til gasstandelsen forbrukt, og blæserøret slukkedes amangel på gas. – Det bundsenskæreapparat hørte op med at virke. – Victor adroser sammen, og sang sægte ned på sandet, i samme fordybning som kondolen tidligere havde gravet. – Det var midt af. De befandt sig under 19°35'e østelig længde, og 6°51'e spredte, – næsten 500'e engelske mil fra Chatsøen, og mere end 400'e mil fra Afrikas vestkyst. – Da Ballongen støtte mod jorden, vognede Dick og Joe af deres tunge dvale. – Sådan så vi, spurteskotten, vi blev vel nødt at til, svarede Føkkelsen alvorligt. – De rejsnestøgte bliver statet af en tilsvarende vigt af sand, hvor efter de stevede ud af kondolen. – Alle tre hensank i dybe tanker, og i flere timer talte de ikke et år. – Om natten holdt ingen vagt, og heller ingen sov, varmen var kvælende. – Den følgende dag var der ikke mere end en halv pot vand tilbage, – som man besluttede ikke at røre før i ydersten neds tilfælde. – Sandet af brandende hitsager kende de, ganske som det kom ud af en ovn, – og ikke en sky på den glødende himmel, det er til at miste for standen over. – Lad os ikke fortvivele, sagde doktoren. – Under denne brede grad følger storme uengodligt på en sådan hede, – og de kommer med lynes hurtighed. – Trots himmelens fortvivelende klarhed kan en stor forandring intreffe i mindre en intime. – Men der måtte vel så, indvende kende de, vise sig tegn til, at det ville ske. – De forekommer mig også, sagde doktoren, som om barometret viser en svag tilbøjlighed til at falde. – Vind, vind ropte Joe, blot til at føre os til en kilde, til en brønd, så savner vi ingen ting. – Levende smidler har vi til strækkelig af, og hvis vi blot for vand, kan vi blive her en måned uden at lide noget som helst. – Det var i middeltid ikke blot tørsten, men også den uophørlige betragning af ørkenen, der trættede sendet. – Der var ikke et end svageste forhåjning på den uendelige slette, og efterhånden begyndte den såkaldte ørkens syge og indfændelser. – Denne sygdom, der fremkaldes ved det nedslående indtryk, ens formidheden frembringer. – De ulykkelig begyndte en år, og i trotteg til sindsforvirring. – Deres øjne udviddes, og deres blik blev usikkert. – Da natten kom, besluttede doktoren at bekæmpe disse ilevarslende tegn med en hurtig spaceratur. – Han ville i nogle timer vandre henover denne sandslette, ikke for at søge, men blot for at gå. – Kom, sagde han til sine rejsefæller, tro mig, det vil gøre jeg godt. – Unmuligt, svarede Kennedy. – Jeg vil ikke kunne gøre et eneste skridt. – Jeg vil heller at sove, sagde Joe. – Trots alle overtagelser kunne doktoren ikke formåde dem til at følge med, og han begav sig der alene på vej, midt i natten skimmelsigtige klarhed. – Hans første skridt var besværlige, som hos et afkræftede menneske, der er uvandt med at gå, men han følte snart, at denne bevægelse ville være ham helbrængende. – Han gik en halvmilsvej i vistlige retning, og følte sig allerede betydelig oplivet, da han på en gang begrebende svimlighed. – Han syntes, at så stå heldet over en afgrund og selv udgør centrum i en uendelig cirkel. – Victor er forsvandt fuldstændig i skyggen. – Doktorne blev greben af en uovervindelige rejsel. – Han, den dristige, roligere rejsende. – Han ville vende om, men forgives. – Ikke en gang et ekosvaret ham. – Hans stemme døde hen i rummet, som en sten i et bundløst svel. – Han læser afmægtig ned på jorden, midt i ørkens dybte tavshed. – Ved midnets tid kom han alle til bevidsthed, og fandt sig rolig i armene på sin tro, Joe, der urolig over doktorns lange fraværelse, had fuldt i hans i sandet tydeligt aftrykket spor, hvor endeligt fundet ham. – Hvad fattes dem her, spurte han? – Entet, Joe, det var kun et øjeblik svaghed. – Støtte dem til mig, og laders vende tilbage til Victoria. – Ondervejs udviklede den brave fyr for doktoren, hvad han i midtletid havde tænkt sig og ville gøre for muligvis, og frelse dem for den ulykkelig forfatning, hvoride de befand sig. – Min plan er meget simpelse, sagde han. – Jeg vil nemlig tage levende smidler, hvem og gå lige fremad, indtil jeg kommer til et eller andet sted, hvor vi kan få vand. – Hvis himlen i midteltid sender dem en kunstig vind, skal de ikke vente på mig, men rejse. – Kommer jeg imens til en eller anden by, skal jeg nok klare mig, hvis de vil skrive nogle arabisk åre op til mig, og derpå bringer jeg dem hjælp. – Hvad siger de til mit forslag? – Det er uudførligt, men hver de dit gode hjerte, Joe, det er unmuligt, og jeg vil ikke have, at du forlader os, sagde doktor Ferguson. – Nå vel her, jeg skal vente en dag endnu, men heller ikke længere. – Nu klokken 1, og det er mandag. – Hvis vi ikke kommer af stedtidste, så eventyrer jeg mig ud på morfog. – Det er min faste beslutning. – Doktor ansvaret ikke. – Han kom snart tilbage til kondolen, og tog plads i den ved siden af Kennedy, der var sunken hen i Tavshed, som ikke kunne være søvn. – Slut på 26. kapitel. – 27. kapitel. – Hallucinationer. – De sidste droper vand. – En fortvivlet nat. – For sø på selvmord. – Samon. – Oasen. – Løven og Løv-Innen. – Det første doktoren gjorde dagen efter var at rådføre sig med bagmeteret. – Kviksøldet var nedbefaldet så meget, at det kunne ses. – En tid, sagde han. – En tid. – Hans steg ud af kondolen og lavede mærket tilveret. – Der her skidt den samme ro, samme uforandrelig klare luft. – Bler vi da nødt til at fortvivele her, udbrud han? – Jove var hendt sunken i tanker. – Grundet på sin opdagelsesrejse, og sagde ikke et ord. – Kennedy rejste sig. – Han led forfærdelig af tørst. – Hans opsvuld med tunget og leber kunne nebe fremstarm en lyd. – En ufandes, der nuligt droper vand tilbage. – Det visste de alle tre. – Tænkte der på, og følte sig dravende hen imod dem. – Men ingen voed og gør et skridt. – De se tre rejsekammerater. – De se tre venner, betragtede hinanden med stige vestierende blikke. – De se tre venner, betragtede hinanden med stige vestierende blikke. – De se tre venner, betragtede hinanden med stige vestierende blikke. – De se tre ven – Men følelse af dyre ekspeger, der især vistede sig hos Kennedy, hvis kraftige legemskonstruktionen hurtigt bukket under for disse svære savn. – Han befandt sig hele dag ind i fuldstændig omtåde tilstand. – Han gik frem og tilbage, udstøtte hæse ro og bidt sig i hænderne og var nær ved at åbne sine bultsover for at drikke sit eget blod. – Akk! – Robte han. – Du tørstens land. – Du skal snart kaldes for tvivlelsens. – Der efter faldt han i dyb afmagt, og man hørte fra hans hændtørret leber ind til andet en lydne af hans ordnedrag. – Hendig mod aften blev også djogreben af begyndelsen til vandvid. – Sandørknen forekom ham som en unmodelig sø, med klart gennemsigtigt vand, og mere end en gang kastede han sig ned for at drikke, og rejste sig op med munden fuld af sand. – For dømt ropte han. – Det er saltvand. – Mens forgeson og Kennedy blev liggende ubevægelig udstrakte, blev han greben af en uide med ståelig trang til at drikke de få droper vand, som endnu fandtes tilbage. – Han nærmede sig krybende kondolen, slugte med øjnende flasken, hvor i vandet gemtes, gribte den og førte den til sine leber. – I det øjeblik hørte man en hjerteskerende tone af ordene. – Vand! – Vand! – Det var Kennedy, der slepte sig hen til ham. – Han anrupte hans medlidenhed. – Han bad på sine kne, han grevede. – Joerokte ham flasken, og den ulykkelig tømte indholdet af det lige til sidste drope. – Tak, sagde han. – Man Joerokte ham ikke. – Han var ligesom den anden falde tilbage på sandet. – Hvad tildrog der sig vel i denne forfærdelige nat. – Det ved man ikke, men tirsdag morgen så de ulykkelig deres lemmer, lidt efter lidt tørre hen, under det illehavsolen sendte ned over dem. – Da Joerok ville rejse sig, var det ham umuligt, og han kunne ikke i værksæt sin plan. – Han så sig om. – Doktorne sad som til intergjord i kondolen, med armene over kors, og stigede med stiftblik ude i rummet. – Kennedy var det forfærdeligt at se på. – Han bevægede hovedet frem og tilbage, som et vildt dyr i bur. – Pludselig faldt hans blik på karabinen, hvis piebe stagt frem over kondolens regling. – Godt, robte han, og rejste sig med overminskelige anstrængelse. – Han styrte sig overvåbnet, forvirret, vanvittig, og rettede det småning mod sit brøst. – Herra, herra, skrev han. – Hvorfor? – Hvorfor? – Hvorfor? – Hvorfor? – Hvorfor? – Hvorfor? – Hvorfor? – Hvorfor? – Godt, rejde Joe, og skyndede sig hen til ham. – Godt, Godt, sagde skotten, med rejlende stemme. – De brødes med hinanden. – Godt, eller jeg dreper dig, sagde Kennedy. – Men Joe holdt sig kraftigt fast til ham. – På den måde blev kampen uden at Doktorne næsten et minut kunne se dem, og pludselig gik skude dag. Vi knallede rejstes doktoren sig i vejret, som et spøgelse, og så siger om. Pludseligt oplevet hans blik, hans hånd udstraktes mod højshånden, og med en stemme, der ikke længere havde noget menneskeligt udtryk, rupte han. Dære, dære hende, der lå en sådan kraftig hans ord, at Joer kende de slappe hinanden, og stige ud i den angivende retning. Sletten bevede sig som et hav i raceri på en stormdag, bølger af sand skummet over hinanden, en unmodelig søjle kom fra sydøst og virvlede fremad med en voldsom hurtighed. Solen forsvandt bagen mørksky, hvis kæmpestor og skykke hevede sig lige til Victoria. En stråle af h, lysde i Fergusons øjne. Samun, rupte han. Samun gændt Joer uden rigtig at forstå meningen der med. Så meget de stod bedre fald kende de ind med fortvivelde raceri. Så meget de stod bedre. Så får vi da lov at dø. – Nej, nej, svært i mod, svarede doktoren. Det i livet den bringer os. Han begyndte hurtigt at kaste sandet ud, der holde gondolen nede til jorden. Hans kammerater forstod ham endelig, for enede som af ham, og tog plads ved siden af ham. – Og nu, Jo, sagde doktoren, må du kaste en halvtræssens tyve pun ud af dit guld. Jo nødlede ikke, men følte jeg lige vældt noget, der lignede bedrøvelse. Ballongen hevede sig. Det var på høj tid udbrød doktoren. Samunvendt nærmede sig virkelig med lyndes hurtighed, og døg i blik efter ville Victoria have været så integrert. Den umådelige sandvirvel var nær via nobballongen, der overskyldes med en hæl af sand. Kast mere ballast ud, ropte doktoren til Jo. – Det skal jeg, svarede denne, og lyde en migtig kvartsblok falde. Victoria stede hurtigt op over sandvirvelen, og føltes med uberegnelig hastighed, bort over til skummende sandhav. Samuel, Dick og Jo talte ikke. De følte, at der håbet dimmer i deres hjerte. Stormen hørte op klokken tre. Sandet faldt af der til jorden, i det det dannede utallige mængder små høje, og himlen fik af der sin tidligere ro. Victoria svævede igennem bevægelig, men nu med en oasisigte, en grøn ø, der steg op, at det videde også afen. Vand, der findes vand, sagde doktoren. Han åbnede straks den øverventil, lukasen strømme ud, og steg sægte ned i 200 skridtafstand fra OASen. I fire timer havde de rejsnet til baglagtens drækning på 240 engelske mil. Kende de sprang straks ud, fuldt af Jo, tagede hende og spøg sig med, og ved at forsigtige, sagde doktoren. Dick styrte efter sin karabin, og Jo tog et af gaverne. De gik hurtigt hen imod træerne, og trængte ind imellem det friske grønne, der videde ned om rige lige kilo. Til de friske spor, som hister her var aftegnet i det fugtige sand, lavede de ikke mærke. Pludselig hørte sit brøl i 20 skridtafstand fra dem. In lyve, sagde Jo. Så meget af det stå bedre, svarede Jeon. Så kommer vi til at slås. Man er stærk, når det gælder om at forsvarse. Hvor forsigtig havde Dick, sagde Jo. På den ene liv beror alles. Man kende de hørte ham ikke. Han gik fremad med flammende øjne og spændt karabin. Onder et palmetre stod en stor lyve redde til angreb. Nebe havde den opdagede Jeon, før den gjorde sit spring. Men den var heller ikke kommet ned til jorden igen, før den blev trofende af en kule i hjertet og faldt død om. Hurra! Hurra! ropte Jo. Kende de styrdød hen til brønne, og lød sig glide ned af de fugtige trappetræn, og helede sig ud over en kilo, hvor i han begærligt vedede sine leper. Jo fuldte hans eksempel, og man hørte derpå længe indtil anden end sluprende med tongen, ligesom hos drækkende dyr. Vi må tæres i aft, had Dick, sagde Jo, og træk været. Vi må ikke være for umidtelige, men Dick tav og dræk. Han dybbede henrygt hovedet og hænderne i det velgørende vand. Men doktoren, sagde Jo, det er det ene ord, kaldte Kennedy tilbage til bevidstighed. Han fyldte en flaske, som han havde taget med sig, og skyldte sig igennem op af trappen. Men hvor forfærdet blev han ikke? Et mørk lege med lukket åbningen. Jo, som fuldte ham, velgiv ledes tilbage. Vi lukket inde. Det er jo muligt, hvad der er i vejen. I det samme brægte et forfærdligt brød skotten til at forstå, ved hvilken ny fjende han havde at gøre. En anden løge, ropte Jo. Nej, det er en løg inde. Det er fordøbte dyr, men vent blot, sagde Jeyon, lede på ny sin karabin. Et øjeblik efter fyret han. Men dyret var for svundet. Framadet ropte han. Nej, Dick, de har ikke drækt den med deres skud. De kroppen ville i så tilfælde være rullet lige hen til os. Den står redet til at kages over den første ærs, som viser sig. Og så har vi fortabt det. Men hvad skal vi da gøre? Vi må ud. Og Samuel venter på os. Læres lukket dyret herhen. Tag min bøse og lån med deres karabin. Hvad har du i seende? Det skal de få at se, sagde Jo. Jo, du trøje nasser, hængte den op på spidsen af åbnet, og hold den som lukkemad over åbningen af brønden. Det er rasende dyr kastet sig over den. Kende de ventet de i springet og gennem bordet med en kugle. Med et brøl fald løg ind ned på trappen og vildtet Jo om kugl. Der aldrig troede at føle dyrer smigtige klør, da et nyt skud lød, og Dr. Ferguson viste sig i åbningen med sin bøse i hånden. Jo rejste sig hurtigt op igen, glatteret hen over dyret, og ragtet sin herre den med vandfølte flaske. At føre den til sine leper og tømme den var for Ferguson et øjeblikst sag. Slut på, syvotivene kapitel. 5 uger i ballong er syvhveren, 8 uger i kapitel, i 5 uger i ballong. Det er der en LibriVox-inspildning. Er det LibriVox-inspildninger offentlig egendom, for udbuddeligere information, eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. 5 uger i ballong er syvhveren, denne indlæsning af Kristoffer Hunstal. 8 uger i 20. kapitel. Joes køkken. Om rotkød. James Bruce. Joes drømme. Forberedelse til afrejsen. Og kanen. Det var en herlig aften, der tilpraktes i den friske skygge, efter et styrkende måltid ved hvilke ti og grok ikke spillede den mindst vigtige rolle. Kennedy havde gennemvandret en lille oasi i alle retninger og gennemsøgt buskene. Vår luftskibere var de eneste levende væsner i dette jordiske paradis. De strakte sig ud på deres tæpper, og nød en rolig natt, der brugte dem til at glemme alle overståede lidelser. Den følgende dag, den syvne maj, lyste solen i sin glans, men den stråler formået ikke at trænge igennem det tætte løvværk. Da der fattes levnesmidler i tilstrækkelig mængde, besluttede doktorne afvendt en kunstig vind her. Joe havde førtidt portativet køkken med sig. Han hingav sig til en mængde kulinariske kombinationer og brugte vand med den største ødsel. Vilken besøgnelige omvækseling er så overglede, så er Kennedy. Denne overflødighed efter en sådan mangle. Denne luksus efter en sådan elendighed. Jeg forsikrer jer, at jeg virkelig var nær ved at blive vanvittig. Min kæret ikke svarede doktorne. Uden Joe ville du ikke have været i stand til nu og anstille disse reflektioner. Brave vindsadik og ragtet Joe hånden. Og hvad er det nu ved at tale om, svarede denne? Vi har holdt trappet ud, bemerket doktorne. Hade den da været levnesmidler, vi havde manglet. Men vand, det er netop det, et menneske mindst af alt kan onvære. Jeg tror også, sagde Joe, at man i påkomne tilfælde spiser alt, hvad man træffer på. En årsinde medminsker, skøn der ikke nok må være et sønderligt appetitligt måltid. De ville finder det vist meget behageligt, bemerket Kennedy. Ja, men de er ville og vant til at spise råtkød, hvad jeg meget ville betragte mig for. Det er virkelig også så modbydligt til doktorne, at ingen ville festilid til de første affrikareisende spørgninger, der omtalte, at flere folkestammer levede af råtkød. Det var under de somstændigheder, at James Bruce havde et ganske egen domligt eventyr. Fortæld os det her, vi har god tid til at høre det, sagde Joe, i det, han med velbehag straktes af i det friske græs. Gerne. James Bruce var en skotte fra grævskabet Størling. I årne 1768-1792 gennemrejste han hele arbejdsingen, lige til Søen Tjernar, for at søge efter nilenskiler, og vandte derpå tilbage til England, hvor han i midteltid først offentlig gjorde sin rejse i 1790. Hans beretning er blevet modtagende med den største misstro, en misstro, der åbenbart også er forbeholdet hvor. Arbejdsingen sæder og skikke, synes så forskellige, for de engelske, at ingen ville tro på dem. Blandt andet havde James Bruce meddelt, at folkeslagene i det østelige Afrika spiste råtkød, og den omstintighed brægte alle mennesker til at tage parti imod ham. Han kunne sagtens fortælle den slags historie, da man ikke var i stand til at kontrollere dem. Bruce var en meget modig mand, men havde til lige et let bevægligt gemyt, og denne tvivl om hans ord, opirret ham i høj grad. I en salong i Ettenbørg, gensoen skotte en dag i hans nærværelse, det er det stadig i samtale emne, og med hensyn til det råkød, er klæret han ganske simpelt, at sag en verken kunne være muligt eller sand. Bruce siger ingenting, han gik ud og kom en stån efter tilbage med en rå bøff, bestrød med peber og salt på afrikansk vis, men herrer siger han til skotten. Ved at betvivele en ting, som jeg har fortalt, har de tilføjet mig en grov fornærmelse, og når de tror, at den er umulig, så tager de fuldstændig fejl. For at bevise det for alle her til stedeværende, fordre jer, at de straks spiser denne rå bøff, eller også stå med mig til ansvar for deres ord. Skotten blev bange og adlede, dog ikke uden mange grimasser. Med den største kule er verden tilføjet, Bruce da, selvom de ansar, at det ikke er sand, min herrer, vil de forhåbentlig nu ikke længere påstå, at det er umuligt. Godt sagt faldt Joe ind, hvis skotten havde fået en forstoppelse, havde det kun været løn som forskyldt. Men tænk, om man nu vil vorte bagekomst til England, tvivler på vår rejse. – Nå, hvad vil du så gøre, Joe? – Jeg vil, at i vantru spise stykkerne af Victoria, og det er oven i købet uden salt og peber. Men nu, at Joe svar, dagen hindkik fremdels på den behageligste måde. Mindet om de overståede lydelser, svant forglade tanker om, hvad der forestod. Joe erklærede, at han gerne får bestandet, at det ville blive på dette sted. Her havde han fundet sine drømmesland, og her følte han sig hjemme. Hans herre måtte give ham nøjagtige oplejsninger om oasens belikkenhed, og i sin notitsbog inførte han med dyb alvor, 15°43, østelig længde, og 8°32, nordlig bredte. Kende de klagede blot over en ting, at han ikke kunne jage i denne miniatyrerskår, tige efter hans mening manglede dig på dette sted al dels ville dyr. – Man kære dæk, indvendte doktoren. – Glemmer du nu rent, løven og løv inden? – Hvad er svar, han, ved den sænde gejas fargt, for det allerede fældede vildt, men at vi har truffet dem her i oasen, kan virkelig bringe mig til at tro, at vi ikke er så grummel langt fra mere frugtbare egne. Et dårligt bevisstik til disse dyr tilbage ligger ofte betydelige afstande, når de drives af hårder eller tørst, og hvad den kommende nat angår, gør vi glåst i at holde god vagt og tænde bol. – I denne varme udbrød, Joe, nu vel, hvis det behøves, så gør vi det naturligvis. Men det vil virkelig smære til mig at se en del af denne smukkeskog gå op i luver. Joe gik for at samle brændet til bolet, men samlet dog ikke mere end højstene vindigt. Man tænkte, men heldigvis vistede denne forsigtede israelser at være udenvendig, og de tre rejserne faldt snart i dybsøven. Helt er ikke den følgende dag forandret svært, ikke et vindpust rørte sig, og ballongen holdt sig vedblivende fuldstændig ubevæglig. Doktoren begyndte ikke ind og blev urolig. Hvis rejsen således blev ved med at trække ud, ville man til slutning ikke have flere levnesmidler. Snart så han dog kviksølvsynke i bagmeteret, og der viste sig tydelig træn til, at den nærforstående forandring i temperaturen ville finde stedet. Han besluttede da at treffe forberendelse til afrejsen, for at han kunne benytte den første grundstige lejlighed til at komme afsted. Bække vandbehåller blev ikke indfyldte. En videre måtte man er der sørg for ballongens ligevægt, og Joe blev på nye nød til at offere en betydelig del af sit kostbar malm. Det er ikke til dem, der kommer efter os, sagde han. De vil sikkert blive noget forundret over at finde en formu på dette stedet. Tænk sig, Kennedy, om en eller anden lært rejsende traf på et af disse stykker. Ja, Kære Dic, du kan være sikker på, at han vil blive meget forundret, og måske også udtale sine forundring på tryk. En skønne dag hører vi nok tale om opdalesen af guldhold dit kvarts, midt i Afrikas sandøgner, og det er Joe skyldig. Tanken om at kunne nare en eller anden lært, trystede stackeln, der ene ikke holdt af, og miste sin skat, og det brugte ham til at lide. Resten af dagen ventede doktoren forgæves på en forandring i atmosfæren. Temperaturen steg, og ville have været uudholdelig, hvis man ikke havde haft oasens skygge. Thermometre havde vist den 69°C i solen. Det var den højste varme grad, man hed til havde modt på rejsen. Om natten indtrafte der indtid mærkværdigt, mens doktoren og kendelig havde vagt, hende kl. 3, da Joe havde overtaget den, sang temperaturen pludselig. Himmelen bedækkedes med skyre og mørket tiltug. Vån op, ropte Joe, og vækket sine to rejsekammerater. Vån op, vi har vind. Endelig sagde doktoren, og betraktede Himmelen. Det bliver en storm tilføjet, han. Til Victoria, til Victoria. Det var på høj tid. Victoria tummelede frem og tilbage, og hvis den del af ballasten selvfældigvis var blevet en slønge ud af kondolen, ville ballongen være fløjet bort, og all håb om nogen senere ville genfind den ville være tabt. Men den letfodede Joe sprang så hurtigt han kunne op og stansede kondolen. Doktoren indtog sin servænlige plads, tændte sit blæserør, og kastede den over flyd i ballast ud. Man kastede sidste blæk på oasens træer, og snart var den forsvundelig natten. Slut på, ud og tyvende kapitel. 29. Kapitel. Tegn til plantevækst. Forspændte kamiler. Kommeriet af Damovar. Vi har ødmendif. Lige fra afrejsen så i blæk var de rejsende kommende afsted med stor hurtighed, og de længde så også enerlige dæfter at forlade denne ørken, der havde truet med at blive fordavelig for dem. 29. Klokken i om morgenen viste, der så tegn til plantevækst. Man så flydende planter på dette sandhav, der bebudede dem, ligesom tidligere Columbus, at der var land i nærheden. Grønne pletter titte umerkelig frem mellem stene, der selv udgiver og klipper i dette osean. I horizontalen viste der så også enkelte høje punkter. Doktoren hilste med glæde til det nye land, og ligesom en sømand i mærset hørte man ham råbe. Land. Land. En time efter udfoldet kontinente sig for hans blæk. Det havde ganske vist endnu et vildt udseende, men var dov mindre flat, mindre nøjnt, og der aftegnede sig en overhister her, nogenlige træer mod den grov himmel. Vi befinder os derom sider i civiliseret land til Aegean. Civiliseret har det ikke. Man ser, der er i hvert fald endnu ikke mennesker. Med den hurtighed, hvor vi kommer frem, vil det ikke være længe før vi får dem at se, sagde Doktoren. Men er vi endnu i nerejnene? Naturligvis. Vi rejser i dem, lige til vi kommer til de distrikter, som bebo sig af Arabere. Arabere her. Virkelig Arabere. Med kameler? Nej, ingen kameler. De i kjældne. Vi er mindre i disse egne, og vi må nogle grader længere mod nord for at treffe dem. Det var kedeligt, sagde Joe. Hvorfor det, spurgte Doktoren? Fordi de kunne være os til nytte, hvis vi fik modvind. Hvad mener du, spurgte Ferguson? Jo, vi kunne jo spinde dem for kondolen, og lære os bo se af dem. Hvad siger de til det? At den anden har tænkt til samme før dig, min kære Joe. Forsøget er blevet gjort af, at en talentfulde franske forfatter med at sige. Med en ganske vist kun i en romain. Reisene, der lader sig trække i ballong, er kameler. Og der kommer så en løve, som sluer kamelerne. For bo seer tåget i halsen, og bo seer i deres sted, og så videre. Du ser imiddeltid, at alt det, det er fantasier, som ikke har noget at gøre med, hvor befordringsmået. Joe følte sig noget nedslåd ved tanken om, at hans idé allerede var unfanget i en anden gjerne. Og grundet over hvilke dyr, der valgte dernæst kunnes lue løven. Men han så sig ikke i stand til at udgrænske det, og gav sig derfor på en ny til at betragte landet. En tænktig stor sø bredte sig for hans blik, og omgivet af de amfiteater, er høje, der endnu ikke kun gør fordring på at kalse bjerge. Mellem dem, slyngede der sig tallerie frugtbare dale, og de mest forskellige artede træer. Se, det er dyr, udbrød Joe pludselig, så kan mennesker heller ikke være langt borte. De elefanter, prægtige elefanter, robte Kennedy. Skulle der ikke kun give os lejlighed til at jage lidt? Hvorfor du har, at vi skal kun stand til min kære dæk, under en så hæftig luftstrøm? Nej, forløbigt bliver du virkelig nødt til at finde, der i at prøve et tantalus kvaler. Her var virkelig noget, som nok kunne hisse Jærens fantasier op. Bøffelokserne veltede sig i græsset, der var så højt, at de under tiden forsvandte det. Grå, sorte eller gule elefanter arbejdede sig frem gennem de tætte skove, og på højterne skrænder løbde der tallerie mindre strømme, i hvilke flødhæstene badede sig. Rund om i træer og buske glemte det bro ude fule. At den naturens ødslehed, sagde doktoren, måtte det nok være det herlige kongere i Adamovar. Vi kommer nu til de nye og opdagelsers distrikt sæhand. Jeg har genfundet de rejsende spore, og det var et lykkeligt tilfælde mine herrer. De vi kan nu forbinde kapteinerne Bertons og Spikes arbejder med dr. Barth opdagelser. Vi har forlatt englænderne for at genfind en Hambauer, og vi kommer snart til det yderste punkt, som den adrestige videnskabsmanden nåede. Jeg synes, se Kennedy, at der ligger en stor landstrækning mellem disse to punkter, hvis jeg tør dømme efter den vej, vi har tilbagelagt. Det er lettere beregne, sagde Ferguson. Tag kortet, og se, under hvilken længde grad du finder den siddelige ende af Søn-Ukøv, der blev nået af Spikes. Den ligger omtrend under den 37. grad, svarede Kennedy. Og hvor ligger byen Jola, som vi vil få at se i aften, hvor til Barth nåede, burde Ferguson. Omtrend under den 12. grad, sagde Kennedy. Det udgør således 25 grader, sagde Ferguson. Når vi regner 16.20 engelske mil fra hver grad, bliver der 1500 engelske mil. En ganske net tur, sagde Joe, når man skulle vandre den til fods. Det lades af midteltid gøre, Livingstone og Mossat trænger stadig frem mod det inddraget landet. Nyarza, som de har opdagede, ligger ikke sønderligt langt fra Søn-Tankanika, der blev opdagede af Burton, og før og 100. slutning vil disse umodelige stregninger sikkert være undersøgte. Men tilfodderen med et blik på kompasset, jeg beklager, at vinden fører så langt mod vest. Jeg havde heldet at se, at vi var kommet længere mod nord. Efter en fart på tre timer befandt Victor altså på grænsen af Nikritien. En byggerne i dette land ture og rabberne fører den normalde liv med deres jorda. Og brover horisonten radede de høje toppe af Atlantikabjervne, som endnu ingen af Europers fod har betret, og hvis høje ansættes til 1300-favne. Endelig viste der sådan virkelig flod for de rejsnes blik. Doktoren indsog, at dette måtte være benyfloden. En af de største bifloder til Nikker, som er de indføgte kalles vandende skilde. Denne flod sagde doktoren til sine rejsefæller ved en gang blive den naturlige kommunikationsvej til det inddraget Nikritien. Damboden Plagjæden er allerede under en af vores raske kaptejners befaling gået op ad den, lige til byen Jola. I ser altså, at vi er et land, der kendes. En mængdes laver syslede med markarbejde og dyrket navnlige soko. En slags linser, der udgør deres væsentligste fødemid. Alle vejne på hele den vej, som Victor er for, med han med til ordt hurtighed, ytredes den største forundring. Om aftenen stansede de rejseende 40 engelske mil fra Jola, og foran dem, men i afstand hevede de skarpe toppe af amandister. Doktor Lukaster Anker, og fortåret ved toppen af Højt 3, men en stærke vind kastede Victor jer frem og tilbage, så at ballongen læser vandret og gjorde under tiden gondolen stille ind yderst farlig. Ferguson lukkede ikke et år i hele natten, ofte var han i begreb med at kappe Anker tåget og flygte bort fra stånden, omsider laden sig og ballongen kom af dig i ro. Næste dag var vinden mindre voldsom, men fjernede de rejseende fra byen Jola, der nylige var blevet genopbygget og højlige pigeret Fergusons nysgærighed. Man, han måtte alligevel finde sig i at gå mod nord, ja, en årligt mod nordøst. Kende de forslug om at gøre hold i dette jaktens land, og Joe påstod, at man følte trang til Ferskød. Medan med tanke på befolkningsvillesæder, i forbindelse med nogle skud, som blev affyret mod Victor jer, bestemte doktoren af fortsætterrejsen, og man færdedes nu gennem en egen, der er stadig af skuepladsformor og brand og kampe, under hvilke sultanerne sætter deres magt på spil. Talleri i tæt befolkede byer, med lange bygninger, strakte sig mellem markerne. De vedblever føres mod nordvæst, i retning af bjerget Mandif, der er forsvandt i skyrne, og hvis høj i toppe skiller en nikers vandområde fra Tjadsøens begge. Klocken 3 befandt Victor jer så midt for dette bjerg, man havde ikke kunne undgå det, men måtte over det. Ved en temperatur, der brægtes op til 100 grader, fik doktoren ballongen til at stige mere end 8.000 fod. Det var den største hårdt, de havde nået under rejsen, og temperaturen faldt så betydligt, at de rejsnede måtte tage tilflugt til tæpperne. Førgersons skyndsager Dale i det ballongen nemlig troede mere briste, men han havde alligevel tid til at jakta i bjergets vulkanske oprendelse. Stor og masser af Guarno gav det tider udseende af kalkklipper. Klocken 5 daleede Victor jer langsomt ned langs grunden, og stansede endelig på en stor slette, langt fra en ved og menneskelig bolig. Så snart den brødte jorden, i jakt tog mand, hvad der var nødvendigt for at få den til at blive der, og Kennedy begav så ud på sletten med sin bøse i hånden. Det var ad ikke længe før han ventte tilbage med en halsnæs inder, hvilket Jo, som såvænlig levede ude og mærket til. Måltid var velsmagende og om natten nødvendigt en rolig søvn. Slut på 29. kapitel 5 uger i ballong af Sjølværen. 30. kapitel i 5 uger i ballong. Det der er en LibriVox-inspildning. Er det LibriVox-inspildninger offentlig eindom, forudblodligere information eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. 5 uger i ballong af Sjølværen. Denne indlæsning er Kristoffer Hunstal. 30. kapitel. Må sejre. Sejken. Tidelig og rejsende. Hovedstaden i Løgum. Herskål og hans hoff. Angrebet. Ildurne. Dagen efter den 11. maj gik op to vigtor af sin eventyrlige fart, men de rejsende nærede den sammen i tillid til den, som sømanden til sit fartøj. Under forfærdelige storme, tropisk hevet, farlige og opstigninger og inuffarlige og nedstigninger, havde den overalt klaret sig på bedste måde. Hun kunne sige, at Forkesson styrede den med en håndbevægelse, og skønt han ikke kendte rejsenens indepunkt, nedad han ikke videre bekymring for, at den nok ville blive tilinde bragt heldigt. Men i dette barbariske og fantastiske land, bød alivelt klogskaben og jeg taget den højste grad af forsigtighed, og han anbefældede derfor sine rejsefæller, stede jeg hattet vågend år i med alt. Winden førte dem noget mere mod nord, og hen af kl. 9 så dit glimt af den store by mod sejre, der er bygget på en høj, som selv ligger indsluttet mellem to høje bjerge. Dens belikkenhed gør den uintagelig, og den eneste vej til den går mellem en sump og en skov. I det øjeblik de rejsende kom forbi, holdt en skjæk sit intåg i den, fuldt han rytterskare, klæde de strålende drakter, og metrompeter og løber og foreanser. Doktorne lød ballongen dale for at kunne betragte disse inføgte på nærmere hold, men alt som Victoria kom dem nærmere, viste de tegn til høj grad af rejsel, og sygte at komme afsted så hurtigt som det lød sig gøre. Kunne sjajken rørte sig ikke, han greb sin lange muskette, spændte hanen, og ventede stolt. Doktorne nærmede sig ham på halvandet hundret fod, og tiltalte ham med høj ryst i det arabiske språ. Ved at høre disse ord og lyde til sig, ligesom fra himlen, sted sjajken af hesten, kastede sig næsegrus til jorden, og begyndte at tilbede de rejsende. Det er let forklareligt til at førgesen, at disse mennesker antager os for overnaturelige væsner. De første europæere, som kom til den, ansåde de for at tilhøre en overminsklig ras, og når sjajken senere taler om denne møde, vil han neppe onladet og forstørre sagen ved alle udsmykkelser som en arabisk indbildningskraft af i stand til at udfinde. I kan selv tænke jer, hvad deres legendere en gang vil komme siger og beratte. De talte, sagde Joe, om de første europæere, der besøgte dette land, ved de ikke sige os, hvem det var. Vi befinner os på, man gjorde denhemsvej, sagde doktoren, og det var netop i Moseia, at han blev modtaget af sultanen af mandater. Han havde forlagt Borno, fuldtet sjajken på hans togt mod falatæerne, deltog i det angre på byen, da i milde side gjorde Tappert modstand, og drev sjajken stropper på flugt. Man jorden blev fuldstændig udbløndet, afklædt, og ville aldrig være kommet tilbage til Kula, Borno's hovedstad, hvis han ikke havde haft en hest, under vits bu, han holdt sig fast, og som ved sin stærke gallop, gjorde det muligt for ham at undfly sejrerhjerne. Hvem var der denne Denham, både Joe, en uforfærdet englænder, Svaret Ferguson, som fra 1822 til 1824 lede det togt i Borno, sammen med Kapton Clapperton og doktor Ordni. De afrejste for Tripoli i Mars, kom til Mursuk, og der på den 16. februar 1823 til Kula, i nærheden af Chatsøen. Den ham gjorde forskellige opdaleser, rejste i Borno, i mandater, på Søens Østlige bredere. Den 5. december 1823 trængte Kapton Clapperton og doktor Ordni ind i Sudan, lige til Sakatu, men Ordni døde desværre anstrængelse og udmaddelse i byen Mormur. Denne Ejne Afrika har altså krevit en del offere for videnskaben, så jeg kender de. Ja, det er en skæbnesvangerejn, Svaret Ferguson. Vi styrer lige mod kommeriet Barkeami, som fogel gennemrejste i 1856 for at trænge ind i Vardai, hvor han forsvandt. Denne unge mand var en alder af 23 år blevet sendt ud, for at medvirke ved Dr. Bars arbejder. De 3. finalen den 1. december 1854, hvor efter fogel begyndte sine undersøgelser i landet. 1856 til kende gav han i sine sidste breve ønsket om at lære kongeride Vardai og kende, til hvilke endnu ingen europæer var trængt frem. Han synes at være nået lige til hovedstaden Vardai, hvor han i følge nogens påstand blev taget til fange, men i følge andres derimod dræbt, fordi han er sygt at komme op på et helligt bjerg. Efter de seneste oplysninger, der er kommet fra Mundsinker, Leipzig og Expeditionernes chef, synes det desværre, at man ikke kan tvivele om denne påstands rigtighed. Mens doktoren fortalte det, var Moseir allerede for længe siden forsvundet i hovedsonden, og mandater udfoldede sine forbavsende frugtbarhed for de rejsnes øjne. Floden Shari, som virsens tyve engelske mil længere borde, falder i tjat, ulede her sit brusende vand. Doctoren lå sine kammerater følge denne løb på diabart optagende kort. Shari, sagde han, denne læredemandsarbejder er overordnigt nøjagtige. Vi styrer lige mod de striktede lokum og måske endnu det togestede kernok. Der døde den stakkelstul, neb 22 år gammel. Han var englinder, Fenrik, vid. 20. regiment, og havde nåle uger fra enne, fra ene, som er med Johan Denham i Afrika, hvor han snart fandt døden. Man kan med forhøje kalde det umodelige land Europæernes kirkegård. Nogle kaner af 50. tyve fods længde sejlige ned af Shari. Victoria tildroger sig ikke de infødelser opmærksomhed, da den svevede tusinde fod over jorden. I middeltid begyndte vinden at lægge sig. Om vi nogen gang igen fik fuldstændig vindstille, sagde doctoren. Når ja her, vi behøver der nu værken og frygte for vandmarkel eller ørknen. Nej, mens så meget det stod mere for illesignet folkeslag, svarede Ferguson. Se her, sagde Joh, er der noget, der ligner en by? Det er kønok, svarede Ferguson. Vindens sidste pus fyrer os hen til den, og hvis vi ønsker det, kan vi optage, når jeg er aktigt kort over den. Når jeg blot drejer lidt på blæserrøres hane, vil vi snart diale ned til den. Og i virkelighedens vævede, Victor, er også snart ubevægelig, 200 fod over byen. Vi er nu nærmere kønok, sagde doctoren, end en person i St. Paul's kubbelen er London. Vi kan nu se os om i ro og med. Hvad er det for en summe, man hører fra alle sider? Joh så sig opmærksomdom, og fandt, at den fremprægtede sig en hel mængde vevere, der under åben himmel arbejde på deres overstore træstammer udspendte veve. Hovedstaden i Løgum kunne herovreses i sin helhed, ligesom på et oprullet kort. Der var en virkelig by med huset i rækker og timelig brede gader. På et stort tog holdes der slavemarket, hvor der var en betydelig tilstrømning af købere. Tid man, der er nigerne, hvis fødder og hænder er ordentlig små, er meget efterspurte, og sælges med stor fortjeneste. Synet af Victoria fremprægtede på ny den samme virkning, som ved tidligere lejligheder. Først hørtes rå på skrig, men derpå fulde en dybt tavs for bagselse. Forretningerne forloddes, arbejdet lages til side, larmen tav. De rejsende forblevede bevægelige på det samme sted, og ikke den mindste enkelhed af denne folkerige by ungik deres blik. De dalede någter helt ned til træsens tyve fod over jorden. Da trønne guvernørende i lågum ud af sin bolig fulde af sine musikanter, der tuede redsomt i nogle store bøffelhorn og udfoldede sit grønne flag. Folke massent samlede sig omkring ham. Folkeson ville tale, men det var ham umuligt. Befolkningen, der havde en høj panne, krydlet hård og ørende næser, syntes at være stolt og intelligent, men Victoria's nærværelse få urolet den meget. Man så rytter af spræng af sted i alle retninger, og man var snart på det rene med, at herrsgøren samlede sine tropper for at bekæmpe en formelig fjende. Scheikhen omgivede sit hof, påbede midletid tavset og holde den tale, hvor addoctoren dog ingen ting forstod. Han kunne midletid, at de faktor, hvormed den lidsædtes, tænke sig til hvad den gik ud på. Det var en opfordring til dem om at fjerne sig, og han havde gærende fuld denne opfordring, men er manglet på vind, var det ham umuligt. Hans upevelighed forbidrede Scheikhen, hvis soldater begyndte at tuge, for at formå videregneret til at flygte. Disse soldater så højst besøgn at lide ud, med deres fem-seks brodede skørter, og deres kolossale maver, af hvilke nogen så ud til at være udstoppet. Doktoren vagtes sine venneres forbavselse ved den oplysning, at det var deres måde at smige herrsgøren på. Mavens omfang var i en gradsmåler fra personens underdanighed. Andre soldater, væbnet med buger og pile, opstillede sig i slavorden, men vi tog af hevet sig allerede rolig uden for skudvite. Scheikhen grebte at gevære og rette det mod ballongen, men kende de to godt sikte, og knuste våbnet i Scheikhens hånd med en kule fra sin karabin. Ved dette uventede skud blev der en almindelig flugt. Alle ventede så hurtigt som muligt tilbage til deres boliger, og resten af dagen forblev byen fuldstændig øde. Natten kom, og en mott bestemt sig til at forbleve ubevægelig 300 fod over jorden, ikke et lys lyseste i mørket, og en dødsstille herrsgede rundt omkring. Doktoren fordoblede sin forsigtighed til denne ro kunne skule en snarre, og han havde god grund til at våbe hen imod midnatt synes hele byen at stå i luver. Hunderder af illustriper krydsede hinanden som raketter og dannet forfærdeligt viavarer. Det var besøgn ogligt, sagde Doktoren. Men Gud forledede mig tilføjet Kennedy. Man kunne være fristet til at pråstå, at denne brandstiger i ve'er og nærmer sig også. Under forfærdelige rop og musketskud havede denne illemasselser virkelig op imod Victoria, og Ferguson fandt snart en forklaring af fenomenet. Tusindre dure, til hvis hælder man havde bundet brandbare stoffer og blev sendt op mod Victoria, og svevet gennem luften i det, de tegnede deres vej med illelinjer. De fremlede allerede omkring ballongen, hvis sidder kastet skinde tilbage og synes så være indsvøbt af et illenæt. Doktorne nøglede ikke, men kastede en stor kvartsblok ud og holdt sig derved langt borde for de farlige fugle. I et par timers tid såmer dem flyve frem og tilbage i natten, men lidt efter lidt forminskedes deres antal og de forsvendt. Nu kan vi sove i ro, sagde Doktorne. Det var ikke noget dårligt påfående at vile at være, sagde Joe. De anvender temmelig almindelig disse dure for at tænde ild på stråttagene i byerne. Men denne gang lå byen alt for højt, svarede Ferguson. En ballong behøver sikkert ikke frygte nogen som helst fine, sagde Joe. Jo, svarede Doktorne. Vem da? De uforsigtige, som den fører med sig i gondolen, mine venner. Jeg bedder jeg aldrig glemme, at overvognhed er den væsentligste betingelse for vores rejse. Slut på. 30. kapitel. 5 u.et ballong er i skyldværen. 31. kapitel. I 5 u.et ballong. Det er der en LibriVox-inspildning. Er det LibriVox-inspildninger og offentlige egendom, for udvulgere information eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. 5 u.et ballong er skyldværen. Denne indlæsning er Christopher Hunstahl. 31. kapitel. Aurejse om natten. Søen chat. Søens vand. Fludhestene. Hænder kl. 3 om morgenen så Joe, der havde vagt, endelig byen forsvinde under sine føder. Victor er fortsat i sin rejse. Kennedy og doktoren vognede. Den sidste rådspurte kom passet, og fandt med tilfredsstilelse, at vinden førte dem mod nord, nordøst. Vi har heldt mere, sagde han. Alt lykkes for os. Og vi vil endnu i dag opdage søen chat. Er den stor, spurte Kennedy. Mere stor, sagde doktoren. I sin største længde og bredte holder den vist nok 120 engelske mil. Det vi skaffers nogen afvækseling i vores rejse er, at vi således kommer til at farge over en vandflade. Det forekommer mig forresten, at vi ikke har noget at klage over. Rejsen har hiddet tilværet så afvækselende, som vi kan ønske det. Og frem fra alt går den forsagende de bedste forhold, så er Ferguson. Ganske rigtigt, Samuel. Når vi untager den historie i ørknen, har vi endnu ikke været udsatet for nogen alvorlige farer. Sikker det er det, at vores morge Victoria hele tiden har opvørt sig fortræffeligt, sagde Ferguson. Vi skriver i dag den 12. maj, og vi afrejste den 18. april. Det udgør i det hele en rejse på 25 dage, når der er gået en halsneds til, vil vi være helt ved målet. Men hvor, sagde Kennedy. Det ved jeg ikke, og det gør dig ikke rundt heller ingenting, sagde Ferguson. Du har ret, Samuel. Lad os overlade det til foresynet og styre hvor rejse, og at stadeholde os raske. Vi ser ikke just ud, som om vi har gennemrejst de udsåndes, der er egne på jorden. Hvis de ikke var så små, afbrød Johan, skulle man virkelig tro, at det var geraft for dernede. De ser kun så små ud, fordi vi er tusinde fod over dem. Men hvis vi var dem nærmere, ville du få os se, at de er tre gange højere end dig, svarede Ferguson. Og hvad siger du om gazelleflokken hist hende, udbrød Kennedy, og strusene der, som lever om karp med vinden? Struse, sagde Joh, de er hønt, slet ikke andet end hønt. Hør, siger man engang, Samuel, sagde Kennedy, kan vi ikke komme lidt nærmere? Jo, men ikke helt ned, svarede Ferguson. Til hvad nøtte ville det desuden være at drepe disse dyr? Hvis der var tale om at skyde en løve, en tigere eller en hyene, jeg så kunne jeg forstå det, så det var altid et farligt dyr mindre. Men når du dreber en antil lope eller en gazelle, har du ikke andet udbyttet dig af, ener til fristil dine jæerløster. Man er lige vel min ven, vi behåller os 100 fod over jorden, og hvis du ser et eller andet æglig dyr, har du lov til at sende den kule i hjertet. Victor er dalet lidt efter lidt, men stanset dog i en betryggende højde. I et vildt og tæt befolket land, hvor man vil have forberendt på alle mulige farer. De rejserne fulgte nu lige frem Charis løb, og flodens fortryldende bredere forsvandt under træntoppet af forskellige farver. Tallere i liane og slygede så overalt, og frempragte besøgn og lige farveblandinger. Rokodilerne fordrev tiden midt i solskindet, eller dukket under vandet med en øjles behindtighed, og gik midt under largen i land på de tallere i grønne øger, der fandtes i floden. Man passerede distriktet Mazatej, og klok 9 om morgenen nåede dr. Forgeson og hans venner omsider den siddelige del af chatsøen. Det, det var altså Afrikas kaspiske hav, vis tilværelse så længe har været henvist til eventyrendes verden. Denne indsøg, til hvilken kun Danhams og Barts ekspeditioner har trængt frem. Doktoren forsøgte at bestemme søgens nuværende form. Der er meget forskellig for den, som den havde i 1847. Det i midt er tid muligt at optage noget kort over den, titen af omgivning af store morasser, i hvilke barth nærvar vi har omkommet. Fra det ene år til det andet går disse morasser, der er dækket med siv og papyrhus, over til at blive en søg. Under tiden bliver også byerne vidtens bredere halvvejs oversvømmede, således som det gik en godo i 1856. Nu ser man flodhæste og krokodiler døgge ned på samme sted, hvor Bornehus huset får dem stod. Solen låd sine blændende stråler falde ned på dette stille vand, og mod nord syndes de to elementer at glide sammen i én fælleshorisont. Doktoren ville undersøge beskaffenhedene af vandet, som man længe havde troet var salt. Der var heller ingen far ved at nærme sig søgens overflade, og grøndolen strøg henover den i femfods afstand. Joe lød en flaskeglid ned i vandet, og træk den natterhaldt fyldt op. Man smagte på det, men fandt det kun lille drikkeligt. Navlig havde det en stærk bisma af natron. Men Doktoren optagnet udbyttet af sine undersøgelser hørte sig et bøseskud ved siden af ham. Kennedy havde heller ikke kunne modstå løsten til at sende en kugle efter en umådelig flodhæst, der træk frisk luft i største ro. Men forsvandt ved knallet, uden at jeg og en spidskugle få øvrigtidt til at få rolig den. Det ville have været bedre at abonnere den, sagde Joe. – Hvorlede skulle det gå til, sagde Kennedy? – Med i der var angre. – Det havde været en passende krog for at så den dyr, sagde Joe. – Ja, sagde Kennedy. Det var en idé som – – Vørkesson afbrød ham, som jeg ikke bedre har set i værk. – Dyret ville hurtigt have ført os ned, hvor vi ikke har noget at gøre. – I ser nu, da vi har skaffet os visset om beskaffendheten af vandet. – Man simer her, doktor. – Kan den fisk spises, sagde Joe? – Den fisk, Joe, er ganske simpelthen pattedyr af tykhudernes orden. – Man påstår, at det et kød skal være fortræffeligt, og det er genstand for betydelig handel mellem stammerne på søns bredere. – Så er det jo kedeligt, at herdiks skud ikke lykkedes bedre. – Dyret kan ikke såes undtagen i buen og i lovet, og dæks kule har ikke engang givet den flinke, sagde doktor Vørkesson. – Men hvis det går an, vil vi gøre holdt ved søns nordlige ende, og der kan dæk holde sig skædesløs i et helt menageri. – Nå, sagde Joe, så vil jeg virkelig ønske, at hædik må skyde nogle flodhæste. – Jeg kunne nok have lyst til at smage det om Fibius kød. – De ærlig talte, det er dogligt underligt at trænge ind i hjertet af Afrika, for at leve af bekasiner og afhøns, ganske som i England. – Slut på 31. kapitel, 32. kapitel. – Bornes hovedstad. – Lammegripe. – Et angreb højt op i luften. – Valdet. – Joe forsvinder. – Efter at være nået til Chatssøen, havde Victoria truffet en luftstrøm, der gik mere imod vest. – Nogle skyre dæmpede dagens hede, og på den vitsragte vandflade, mærket man ærlig til et vindpust. – Men hen imod kl. 9 var ballonen farret tværs over søen, og svevede adover land. – Doktorne, der i begyndelsen var ked herovre, tenkte dog ikke på at beklage sig, da han fik Kuka, den borgmte hovedstad i Bornevårse. – Han kunne et øjeblik skimte den, omgivende sine vide læremuere. – Nogle tæmmelig grimme måske er evigst så tungt over den mængde firkanter, som de arabiske huse danner. – I gårdene og på de offentlige plasser vokset der palmer og kagsjuktræer med store og levfulde kroner. – Kuka består egentlig af to forskellige byer, skilte fra hinanden ved en dendal, en 300-farvende bred boulevard, der for øjeblikket var opfyldt med fodfolk og rytter. – På den ene side straktede den rige byser med sine høje luftige huse. – På den anden var den fattige del sammentrægt, og frembyd for øjet en sørgerlig samling hytter, hvor en elendig befolkning henslæbte sit liv. – Kuka har nemlig værken handel eller industri. – De rejsne fik i midtelset kun lige et flygtig glimt, da den og se, i det de nemlig pludselig blev grebende af en modsat vindstrøm, der er der ført dem 40-20 mil henover chat. – Rund om isøen lå talrig i øer, som er beboet af bidio-mære, blodtørstige og meget frygtede røver, der er beragte sig på at modtage Victoria med pil og sten. – I det et øjeblik så Joe ud mod horizonen og sage, i det han vente sig til dæk. – Her, dæk, de der stadig drømmer om jakt, her findes noget særligt for dem. – Og hvad er det der, Joe, burde kende de? – Og denne gang vil min herre ikke nægde dem og skyde, sade Joe. – Men hvad er det der? – Ser de derude den flok stor fule, der kommer imod os? – Fule, spurte doktoren og greb sin kigot. – Jeg ser dem svaret, Kennedy, da jeg i det mindste et dusin. – Fjorden, når de tæller rigtig efter, sade Joe, når det nu blotter råvfule for, at Samuel ikke skal gøre indvendinger, sade Kennedy. – Jeg skal ingenting sige, sade Ferguson, men jeg så unæggelig heller, at disse fule var langt borte fra os. – Er de bange for den slags, fyres spurte Joe? – Det er lammegripe Joe, er den største slags, og hvis de angriber os. – Nå vel, så forsvarer vi os, sade Kennedy. – Vi har et helt arsenal til vores roighed, og jeg antar ikke, at der kan truge os nogen farer fra dem. – Hvem ved, sade doktoren? – 10 minutter efter, hvor hele flokken kom inden for skudvite. – De fjorden fulde opfyldte luften med deres hæseskrig, og nærmede sig Victoria, og ensynligt mere opbrakte, end skræmte af denes nærværelse. – Siknets betakkelig dog gør, sade Joe. – De synes formål ikke om, at man besøger deres regioner, og at man tager sig den frihed, at flyve ligesom de. – Sæt og sige, sade Jæon, sæt i tæmmelig vilde ud, og jeg ville betragte dem som far lige nok, hvis de var forsynet med karabiner. – Den behøver de ikke, svarede Ferguson. Der blev mere og mere urolig. – Grippende fløj i store kræse, hvis paferier efterhånden drog sig sammen omkring Victoria. – De får gennem luften med forbavsende hurtighed, snart styrtene sig fremad som en kule, snart brydende den lige linje i skarp og dræst i vinklen. – Doktorne var urolig, og besluttede sig at stige højere op for at undgå dette farlige Naboskæb. – Men efterhånden som ballongen stig, stig også Grippende, der slet ikke synes til Bøjlige til at lade deres fjende undgå dem. – Jeg føler en grovelig lyst til at skyde, sade Kennedy. – Nej, det er ikke, nej. Drælt dem ikke uden kron. – Det ville netop bære at ægge dem imod os. – Og hvad ville du vel sige, hvis de styrte sig imod den øverste del af ballongen? – Lørst er ventet, sade Kennedy. – Ja, vent, svarede Foxen. – Hold dig færdig i tilfælde af angreb, men skyd ikke uden at jeg giver dig tilalte dig til. – Fuglene samlede sig nu i kort afstand. – Det var at den største slags. – De var over tre fod lange, og indersiden af deres vide vinger strålet i solen. – Man kunne have antaget dem for bevinkede hejer, med hvilke de havde en for uroligende lighed. – De følger os, sade doktoren, da han så dem stige opad med ballongen. – Og hvor højt vi er en hever os, vil deres vinger være i stand til at føre dem lige så højt. – Men hvad skal vi da gøre, spurgte Kennedy? – Doktoren svarede ikke. – Ser du, Samuel, vedblev i æren. – Der er fjorten af disse fule, og vi har sød den skud til vore rådighed, når vi affyrer alle vore våben. – Kan det ikke lade sig gøre at skyde dem, eller jeg dem på flugt? – Jeg tager største parten på min somvittighed. – Jeg tvivler ikke om din dygtighed, Dick. – Men som sagt, hvis de retter deres angreb mod den øverste del af ballongen, er faren der alligevel, så du kan da ikke se dem. – De vil rive ballongen i stykker, og vi befinder os tre tusinde fod op. – I dette øjeblik får en af de vildeste fule lige hen imod Victoria, med åbent næb og udspændte klør, færdig til at bide og rive. – Skyd, skyd, ropte Doktoren. – Næbe var det, det over sagt, før fulen døde lidt truffen, tummelede ned gennem luften. Kennedy havde grebet det ene, dobbelt løbetet gevær, og jo lagde an med det andet. – Forskrækket ved skudet spredeskrippende, men med fordoblet raceri, ventede de næste øjeblik tilbage igen til angreb. – Kennedy sendte en kule i halsen på den ene af den, og Joe knuste vingen på den anden. – Nu er der ikke mere en elve tilbage, sagde han. – I samme øjeblik forandrede fulen deres taktik, og fløj på én gang op over Victoria. – Kennedy så på Ferguson. – Trots sin energi og kold blodighed blegnede denne, og det øjeblik opstod der nu hyggeligt tavshed. – Derpå hørte man en lyd, som når man river silke i stykker, og gondolen vagtlede under de tre rejsnes føder. – Vi fortabte udbrød Ferguson, og festnede øjnene på barometreet, der hurtigt begyndte at stige. – Kast ballasten ud, ropte han, hurtigt. – Nu øjeblikket efter var alle kvartstøkkerne forsvundene. – Vi synker stadig, tømt vandbehållerne. – Joe, hør du? – Vi styrter ned i søen. – Joe adlede, doktoren hellet så ud over reglingen, og så, at gondolen nu ikke var mere end 200 foot over søen. – Provianten, provienten ropte han, og så den forsvandt. – Faldet blev nu mindre hurtigt, men de ulyggelige samt dog stadig. – Kast mere ud, ropte doktoren. – Endnu en gang. – Der findes ikke mere, sagde Kennedy. – Joe svarede Joe lakonisk, og pegede hurtigt på sig selv, og i det samme forsvandte han over gondolens regling. – Joe, Joe, ropte doktoren forfærdet. – Men Joe kunne ikke længere høre ham. – Victoria, der nu var befriedet for hans stor vægt, fortsatte sin stigende bevægelse, og hevede sig ind til tusinde fod i luften. – Vinden, der brugste ind i det samme sångende hulster, fyrte den bort mod søens nordlige ende. – Fortapt, udbrød Kennedy fortvivlet. – Fortapt for at frelse os, genmeldede Ferguson. – Disse så uforfærdede mænd, følte store torre trænge frem i deres øjne. – De sånede i dybet for at opdage et eller andet spog, at nu lykkelig Joe. – Men de var allerede for langt borte. – Hvad skal vi nu bestemme os til? – At gå ned til jorden, så hurtigt som muligt, dæk, og derpå vente. – Efter at have rejst træsens tyve engelske mile nu, dæklede Victoria ned over en ødebred på den nordlige side af søen. – Bankerne hadet så fast i et lavt træ, og Kennedy sørgede for, at de ikke kunne slippe løs igen. – Natten brød frem, men hverken Ferguson eller Kennedy kunne finde et øjebliksevile. – Slut på 32. kapitel 5.