 Vi har et tradition for, at én af jer, nye lærer, næsten lærer, får ordet. Og jeg vil nu give ordet til kanten med, det ved jeg rigtig godt Anders. Kanten med Anders Breinbjerg, der vil prøve at fortælle lidt om, hvordan han ser livet, og det han skal til at gange med sammen med jer. Så én til videre, tak for tale, eller tak for ordet og til lykke. Anders, kom on! Tak for den fine introduktion. Nu har alle anden sagt en hel masse, og nu bliver det lidt hyggeligere. Ja, så står vi her. Det er dagen, vi har gået og ventet på de sidste par måneder. Dagen, hvor vi endelig kan kalde os helt rigtige lærer. Jeg vil gerne starte med at ønske alle et kæmpe stort til lykke, og godt kæmpet. Det har krævet rigtig meget for at komme her til, hvor vi står i dag. Der skal også lydet kæmpe til lykke til alle pårørende, der i disse uger har fået en læge og en nogenlig en læge mere i familien. Jeg vil også gerne have lov til at sige mange tak til jer, kandidater, for at de udviser mig den tillid, at lavede mig repræsenterer jer her i dag. Det er en meget, meget stor ær, som jeg sætter meget stor pris på. Jeg vil i denne tale forsøge at tage med på en lille rejse igennem vores tid, som studerende her på universitetet. Det har været en tid, fyldt med oplevelser, og hvor det fagligt ikke altid er det, som har fyldt mest i hverdagen. Når jeg står her og kigger ud over jer alle, så fylder jeg mig utrolig stolt. Jeg synes, det er fantastisk, hvad der har sket med os alle sammen her de sidste 6-8 år. Vi er blevet læger, mens andre er blevet Twittermus. Tænk, at nu har vi været studerende så længe, og som med et, så er vi færdige. Det er næsten ikke til at forstå, og jeg tror, at mange steder føler sig som medicinstuderende. Jeg gør i hvert fald. Hvor når man begynder at føle sig som rigtig læge, det ved jeg ikke. Det vil tidenvise. Alle husker nok den første dag på uni. Jeg var kommet ind med 2 ude fra herning, og havde printet et kort overbyen over universitetet. Fint at starte dagen med et lille orienteringsløb. Jeg fandt da også frem til Stakladen, hvor der stod masser af andre unge mennesker. Sommerfuldningen i Maven var nærmest udholdelige. Alle var vi spændte, og fulde af Iver efter at tage en ordentlig bid af den kage, som blivet havde tilbudt os, efter at være flyttet til en ny by, og startede på en ny studie sammen med en masse nye mennesker, som vi ikke kendte endnu. Efter ganske kort tid begyndte der sket noget bag de lukkede dører. Det ledde med, som om en florilerer var blevet lukket fri i kantineen. Med huyn og hyl. Egen efter en blev vi lukket ind til en flokkirur i fuld operationsbundering, med hårdnet, masker og det hele. Hver en blev vi taget under armen af en tutor, og vi snedte til vores hold. Og så var vi ligesom i gang. Indfører de, hvad der skulle vise sig at være et helt særligt fællesskab. Resten af dagen gik med rundtvisning på uni, brøste sammen leje og en masse af snak. Det visede sig jo at være nogle dejlige mennesker, og vi fik snakket om flyttning, lejlighed og så videre, da mange af os jo lige var flyttet til Aarhus. Denne fra mit hold var så uhelig ikke at have fundet noget sted at bo i nu, og siden hun var stor og friluftsangtosjast, jeg var så mere nærligende end at slå sit i-glotelt op ude foran stor anatomisk. Så kunne man jo sove lidt længere om morgenen. Det viser så senere, at hun var en såkaldt forbrugser, altså en af tutorerne, der den første dag havde klættet sig ud for at teste os lidt. Man er ikke specielt skeptisk, når man kommer sådan et nyt sted med så mange nye indtryk. Herunder kan også nævnes den høj gravid, der røg og drak sig fuld i barn, samt de engelske talende af afrikanske prænser, der hele tiden gerne ville vide, hvad alle de kvinder nu lavede her. Og det slutte ikke her. Under introduktionen havde vi oplaget fra de forskellige studenterforeninger, og her snitter sig også forskellige nummer ind. Der var for eksempel foreningen af danske lægebørn, for lægestuderende med baglandet i orden. Her kunne nye studerende med lægeforældre blive medlem af en forening, der lovede sponsorerede skidtour til Kanada. Private mentor på private læsesale. Sponsurerede rødevindsaftener med mere. Det lødes af deles tiltalende for mange, og der blev hurtigt sendt en liste rundt, hvor de heldig kunne skrive sig på. Det visste sig jo så senere at være fuld. Man arbejde vejket helt spildt. Dem, der havde noget at skrive sig på listen, fik nemlig ærne toilettjernsen, da vi så skulle på rustur. Disse tutorer havde et fantastisk sammenhold, og deres ro og glæde over de nye studerende gjorde hurtigt, at alle følte sig godt til pas. I løbet af vores første uge, havde vi masser af arrangementer, sammen med vores tutorer, og allerede her skabte vi de første relationer på tværs og årgange. Et fenomen, der skulle vise sig at være kendetejnende for medicinstudiet. Nå, efter et par uger var vi så klar. Ude rustet med bøger for flere tusinde kroner, farve blev andre til vores kompliceret histologi, tegnekursus og en knovelekasse med en halv inder. Nogle vil nok mene, at det var lidt, hvis de ælskede at være stolt af sin død inder, men det var vi. Men bøgerne var bestemt ikke alt. Medicinstudiet viser sig at være mere og er meget, meget mere. Der er foreninger og masser af dem til alle slags interesse. Der er for eksempel idrætsmedicinerne, som arrangierer skittur og skovtur, og andre tilbud til de aktive, der er IMCC til de rejseløsne, der er SMS-selskab for medicinsk studenterforskning, der hjælper studerende med forskningen under studiet. Herudover er der nærmest ikke noget speciale, som ikke kan brøste sig af at have sine egen forening på Medicinstudiet, som man kan få alle sine faglige lyster opfyldt. Også medicinerebyen skal nævnes, med deres fantastiske shows har de tryllebundet medicinerne år efter år, når man ser hvor professionelt det blevede over de sidste år kan man kun møbe. Der er selvfølgelig også umbilikus, vores allesammens festforening, som fredag efter fredag, og de året barn til 30 medicinerjerner, der har brug for lidt frirum i alle lesninger. Og som om alle disse tilbud ikke kunne stjælle nok af ens fritid slash lesetid, så kommer der også lige alle de fælles studenter-arrangementer på universitetet oveni. Her kan nævnes Danmarks Største Fredagsbarer, en dag med sport og fest på tværs af de forskellige studier, og ikke mindst Kapsaralesen, det årlige tilbagevendende arrangement, der i år løber stabilen for 17. gang. Jeg har selv haft æren af at være en del af styregruppen bag dette event. Alle de timer, der bliver lagt i, at starte stable denne ene dag på benene, giver næsten et helt års arbejde forud, giver sig 1000 folk tilbage, når man oplever de 25.000 festemtige mennesker på skranderne i Unipakken, alle sammen stålge over netop deres studieratning, og hebbet den på deres hold. Men selvom Kapsaralesen er en modificeret ølsterfæt, hvor det handler om at vinde og hjemtehe de gylgende begge, så har alle alligevel vinder den dag, da vi alle lige præcis den dag, deler noget meget større end en salas med gummibåde, og drejen omkring tomme ølflasker. Aangsimange er en hyldest tilfælde skabet på Aarhus Universitet, og studerende generelt i hele Danmark. Og at vi som medicinstuderende fra Aarhus Universitet, hvert år får lov til at arrangere denne havefest, det er en meget stor ær og et privilegis, som vi skal være med om. Udover de første nævende aangsimange, skal jeg også nævnes højtiderne. Her står især et event med hjerte meget nært, og det er lucia-optået, som tåekammeret, festforening for matematik, fysik og datalogi står for. Hvert år den 13. december, ikleder de yndigste mandelige studerende, siger de hvide selge råber, og i fast takt syngene, forsøder de dagen for det spisende folkemathematisk kantine. Skidt med om benene er behovedet at stemme dyb, denne selge ONI kunne vi alle lære lidt af, men lær os nu vente tilbage til dagligdagen som studerende. Der var flere udenværlige ting, vi lærde de første år. Udover at sætningen skrabbelud og trækker på halvtåret ca. 13.30, kunne I alle ved os med at huske håndlidsknålerne, så lærde vi også, hvad det vil sige at være medicinstudierne. Livet bestod i sin simpel form af læsning, forelæsninger, holdundervisning, og så ens fritid, som varierede meget i løbet af de første to semester. Første semester nemt, masser of fritid, anden semester, ikke så meget fritid, for at sige det ganske mildt. Det var ren frygtlæsning oppe til anatomik. For vi visste jo ikke, hvad det vil sige at gå til examen på universitetet endnu. Det har vi så endelig lært, efter et utal af skriftlige og mundelige examener. Og nu er det så bare slut. Aldrig mere skal vi sidde ved det grønne bord og svide, mens examinator bor i vores viden. Forelæsningerne skulle også have stiftet bekendtskab med, og det stod hurtig klart, at det var en disciplin, som ikke alle magte det. Det kan til tid være ganske søvndyssende, og flere har, jeg selv inklusive, som regel måtte overgive sig til Ole Lukgøje, inden timerne var over. Når det var tid til frokost, så var det over på margarinefabrikken, eller matematisk kantine, som stedet også kaldes. Og hvis man var rigtig sulten, så fik man en platte bestående af en bolle, en frikadelle, og selvfølgelig et ordentligt stykke kage. Vores tutorer havde i løbet af de første uger, satte sammen i læsegrupper, og en læsemarker eller to, blev meget hurtig udenværligt for studiet. Her havde man altid én, der var i samme både, og man kunne følges ad i tykt og tønt. De fleste af disse er i dag, ved vores nærvinder. I slutningen af semesteret, efter intensiv læsning og tætning, blev det tid til eksamen. Til makroskopisk anatomie, havde vi lækket vandret på læsesalen i 4-5 måneder op til. Men det lykkedes, og i dag står vi med frugten, med gulvet for endende regnbun, som kunne synes meget langt væk fra 6 år siden. Det skal så også lige nævnes, at vi nok er nogle af de bedste studerende i verden. For halvandet år siden til 9. semesters eksamen, fik vi nemlig alle sammen tolv. At alle spørgsmål så var gennengange, det ser jeg som irrelevant. Det gjorde ekstra bedre, at det sværere ikke. Sommertider, og som tiden gik, har vi sagt forvælde til mange fag, nogle af mere tidskrevne end andre. Jeg tror ikke, jeg kender en eneste medicin-studerende, da når de ser de nye første og andre semestersstuderende, ikke under en lettelsen sukk, når de ser de gamle anatomiebøger. Og i deres stille sindtænker, ville man gøre det hele en gang til. Hvis det kun var for fagne, så ville svaret være klart nej. Men hvis man fik alle de andre dejlige oplevelser med, og alle de dejlige mennesker, ville jeg ikke være et tvivl. Den første dag på studiet stod allen, og sagde velkommen til verdens bedste studie historienatomisk. I dag kan jeg kun give ham ret. Det har været de bedste 7 år, man kunne forestille sig. Som medicin-studerende har vi haft mange muligheder for at forske under studiet. Jeg selv og mange af mine medstudierne har været så heldige, at få lov til at forske et helt år, et tåg kaldt forskningsår. Som interesserede studerende, at en gave er for lov til at fordybe sig i noget meget specifikt, og forhåbentlig kunne bidraget med ny viden, der igen kan være til gavn for patienterne. Der er da over det sidste stykke tid, kommet en kraftig nedskæring i bevillingen af disse forskningsår, og det er nu kun de få heldige, der kan få lov til at forske. Det giver gode mening kun at få relevante forskningsprojektere i gang, og forskningsåret skal ikke ses som et gratis fri år. Men når masser af unge mennesker har brugt flere og masser af timer på at skrive protokoll, søge tilladel som er mere, og de oven i købet allerede har fået finansieret over det, så giver det ikke nogen mening for mig at sige nej. Den viden, som forskningsår-studierne kan bidraget med, er fuldt på højde med de meget dyre POD-studierne. Og når Danmark slås op på at skulle være et viden samfund og leve af dette, så er det da usmart at sige nej til unge motiveret dygtige folk, bare fordi folk hud har iskæt hurtigere igennem studiet. Ja, vi skal skønne os, men tænk på, man kan godt skønne sig langsomt. Og nu står vi så her. Færdige lærer, efter mange års studier, men historien er ikke slut, det var nærmere bare ét af de første kapitler. Sammenholdet de studerende imellem på medicin er helt specielt. Igennem alle foreningsarbejdet, ruse introner og alle de fælles arrangementer, krydses venskabsbond på tværs af overgange. Det er faktum, at man altid kender en, som er lidt længere på studiet og som kan komme med gode råd og låne en bør, har været guldvær. Og selv samme rolle, som vi satte så stor pris på på bachelordelen, hvor vi gik til vores ældre kammerater, har vi selv indtaget efter, at vi blev de store. Vi passer på hinanden, støtter hinanden i de hårde examensperioder og hjælper hvor vi kan. Især her på 12. semester, har alle vi nye kandidater hjulpe hinanden med gode råd, og hemmelige tips om eksaminatorer og censorer på vores Facebook-gruppe. Denne tradition har gjort dette studie til noget helt specielt, og den skal holdes i hevet, især når vi som nu skal til at ud på den anden side og være lærer. Der er ingen indtager i konkurrencen på medicinstudiet, om hvem der kan få de bedste karakterer og dermed de bedste jobmuligheder. En spænder kulturen, som man kan opleve på andre, mere kompetitive studier på universitetet, har ikke plads i medicinernes studierum. Når vi kommer ud på den anden side, så starter rasen mod opfyldelse af de syv lægeroller, alle burderne bliver spæset, og man skal frem i skoene. Her er det min drøm, at vi tænker tilbage på studietiden, og tænker over, at der er brug for alle, hver en. Men hvad så nu? Nu kan vi ikke længere gennemme os bag vores små røde, jeg er lægestudierende, skilde det. Nu er det os, der står med ansvaret fra patienterne, og selvom det lige nu virker meget grænseoverskridende, at skulle møde tage akute patienter selv, så husk, vi er ikke alene. Vi har altid et team i ryggen af syvplejsker, og mere erfarende læger. Den eneste fejl, vi ikke må lave, er ikke at spørge om hjælp. Så kende din egne begrænsninger, og i talesæt dem. Og når de ældre læger, så lærer fræsser. Så er det med at høre grundigt efter. Ren pædagogiske, der er selvfølgelig stor forskel på ældre læger, men frygt dig, vi har jo igennem de sidste par år, haft utroligt meget kommunikationsundervisning. Så vi må derfor udvise tollmodighed. Og som på studiet, tager dette helt specielt sammenhold med derude at hjælpe hinanden, støtte hinanden. Sammen er vi stærkere, og sammen kan vi give patienterne den bedste mulige behandling. Og her tænker jeg ikke bare på lægerne imellem. Inddrag alle faggrupper og hjælpe hinanden på tværs. Så kommer dagligdagen til at glide både næmmer og med større glæde. Ofte har jeg som studerende på de forskellige afdelinger rundt om i Jylland, hørt læger, der skal altså lidt til før der skal bestårlig stemning på en afdeling. Avgændige overlæger har vi nok alle sammen mødt. Og det smitter af på de andre faggrupper. Derfor gælder det om at få gjort noget ved problemerne istedet for at gå med det selv. Gå til hinanden, snakke med hinanden, selvom det ikke altid er nemt. Patienterne er vores hverdag fremover. Og selvom alle behandlinger efterhånden er skemelagt ned i mindste detalje, og vi skal nå dobbelt så meget på den halve tid, så må vi aldrig glemme mennesket bag CPR-nummeret. Vi skal huske at inddrage patienterne og deres pårørerne, for det er ikke altid sikkert, at den skemelagt er CT-kontrolleret behandling af den allerbedste for patienten. Nå, hvordan får man så det gode liv? Svarmulighed A, B eller C. I vælger. Ej, det er for sjov. Helligvis er livet ikke en MCQ-examen. Jeg ved det ikke, men jeg vil i bund og grund det, som de fleste går og drømmer om. Så jeg har været på jakt efter en lille opskrift, som jeg kunne give videre til jer i dag. Og som de belageste mennesker i efterhånden er blevet, så startede jeg med at spørge Google. Det blev ikke specielt meget klogere i. Herafter tænkte jeg, at hvad er mere nærlæggende, end at spørge nogen, der rent faktisk har levet et langt og godt liv. Så jeg spurgte min farfare. Han lavede især vægt på tilfredsstilsen i at udføre et arbejde, gør noget man er god til, find i roen i dette. Men hvad han virkelig husker tilbage på, det er alt det, som er kommet udenom. Koderiet på livet. Alle de små ting, som gør ens værd, er helt specielt. Det værer sig glæderne ved sin familie. Ved at gøre ting, der gør ens selv og andre glade. Som læge kan man sagtens blive opslugt i sit arbejde. Og måske ikke have så meget tid til andre ting, som man gerne ville. Folk bliver mere og mere ambitiøse. Man skal jo forske, deltage i diverse kurser, træne til en egen man. Og samtidig bliver flere og flere mennesker stresset. Vores fremtid i arbejdsgiver presser også på, for at alle ting skal gå hurtigt, og alle ting skal effektiviseres. Med alle disse indtryk, er det vigtigt en gang imellem at stoppe op og anskue sin situation lidt fra oven. Er jeg tilfreds, skal der ske ændringer. For hvis man ikke er glad i sin hverdag, så er det værd. Og hvis man ikke er ærlig over for sig selv, ender det med, at man brander ud. Det er lige så vigtigt at passe på sig selv, som der er at passe på hinanden. Men hvad der er præcis dit krydderi, det kan kun du finde ud af. Find ud af, hvad der går dig glad, og hvad der motiverer netop dig. Som nye uddannelærer er vi utrolig privilegerede. Vi er sikre på job, vi er sikre på en god løn. Alle de økonomiske rammer skulle være, der får et godt liv. Det er bare op til at skabe det. Som afslutning på denne tale, vil jeg gerne takke alle pårørende, for at stå og støtte igennem mange af vores studier. Jeg havde ikke været det samme. Stort tak til universitetet, for at give os muligheden for at uddannes i så smukke rammer, og med så kompetent undervisning, som vi har fået. En særlig stor tak skal lide til alle de nye kandidater, for at I har været med til at gøre disse år til noget helt specielt. Tak fordi I er som I er. Om lidt skal vi aflægge lægelyftet, den endelige overgang fra studiet med til læge. Efter, vi har skrevet vores navn i den tykke bog, er der ingen vej tilbage, så starter vores lægeliv. Hypokatristin Græske filosof og læge, skrev den hypokratiske æde, og ude fra denne er det danske lægelyfteskapt. Det er nok de færreste, der ikke ryster bare lidt på hånden, når denne underskrift skal sættes. Tænk på, at vi med denne underskrift bliver en del af den danske lægestand, en del af historien. Jeg ønsker, at jeg er alle et fantastisk og meningsfyldt arbejdsliv, og jeg ønsker, at jeg er mange gange heller lykke. De næste mange over vores liv ligger foran os, og mange kapitler skal endnu skrives i vores historie. Så fatpinde allerede i dag, og starte på historien om netop dit liv, som du gerne vil have det. Tak for det.