 æmnet for i dag er den moderne hjernenforskning, at de psykiske lide sig især de sværeste psykiske lide sig. Det er et fantastisk spændende område, hvor der har sket relationerende ny viden, som har ændret den måde vi behandler og opfatter psykiske lide sig på i dag. Men inden jeg går i detaljer med det, så vil jeg lige lave et kort historisk tilbageblik, for man kan ikke forstå nutiden uden at have et vist historisk perspektiv. Det hospital, jeg kom fra, blev opført i 1852. Nu hedder det Overhus Universitetshospital i Rieskov. Men det var et stort hospital, hvor man behandlede de allermest psykisk syge mennesker, som ikke kunne klare sig alene i samfundet. Og jeg vil give et konkret eksempel på en meget kendt, det er faktisk vores allermest kendte patient, Over Tashi, som har fået opkaldt et museum efter sig, og som var en stor kunstner. Men han tog til udlandet og 31 år gammel kom han tilbage og havde udviklet en sindsygdom, der gjorde, at han blev indlagt på psykiaterisk hospital. Og som I kan se, han både der i 56 år, indtil han døde. Og det var karakteristisk, når man fik de svære sindsledelser, som det svære debutterer tit tidligt i lignet, Scytophrani 18 år gammel, nogle gange før, hjemme så tilprakter man hele livet på psykiaterisk hospital. Det var vildkårne på de gamle asyler. Man kan ikke få indblik i sindsygdom, vi har kigget på kunst. Men man kan måske alligevel godt tillade sig, og få sige, at vi har kigget på nogen af Over Tashi's maleri, og kan man måske se, at omværdenen, når man er sindsyg og anderledes. Man har oplevelser, der ikke deles af andre, man kan høre stemmer, man kan se syner, man kan føle sig for fuldst af, i modern tid vil det være mafiaen måske, eller Kongehuset eller efterretningstjenesten. Og det gør det svært at leve sammen med andre mennesker. Og det kan man måske med lidt indsigt, og lidt god vilje godt læse lidt af disse billeder. Men man kan ikke stille dialose ud for kunst, det vil jeg da gerne straks sige. Hosbetalet var blevet oprettet efter et stort afhandling, som Harald Selmer lavede i 1846, der hed Allmindelige Grundsætninger for Dårvæsnes indretning. Og det var i en revolutionerende ny behandling, fordi indtil da havde psykisyn, mennesker, livet og ganske, uhyggellige forhold. Og han redegjorde nu fra sine tanker om, hvordan man skal behandle de sværeste sindsledes. Og det mente han, han kaldte den afsindtige dengang, at det skulle være på landet med ro og vile og lemelig pleje. En smuk egen, og derfor ligger nogle af de gamle af sygdomme i de smukkeste steder i Danmark. Og så skulle man være borte for familien, for det var alt for belastende at leve sammen med familien. Og så skulle det være en læglig lede behandling, fordi han var ikke i tvivl om, at det var sygdomme. Der havde været mange opfaldelser, et sådan mere overtro om det kunne være besættelser eller noget andet, men han var ikke i tvivl om, at det var sygdomme, og han var også moderne ved at sige, at man skulle behandle hurtigt. Han lavede det, man kaldte den moralske behandling, og hun ikke hamte opfanden for det, har man lavet i Frankrig eller foretaget i Frankrig i meget lang tid, i de foregående førere år. Men det var et, kan man sige, et opdrag til systemet. Man skulle prøve at leve så naturligt som muligt, og det skulle være lede, som han skrev, at humanitet for nuft, kærlighed, alvor og fasthed. Så man tilstrækte, at de psykisk syge skulle leve så normalt i liv som muligt. Og det han sagde, frugten ville være sjæls ro og tilfredshed. Men helbredelse var der jo ikke tale om, det var jo at give dem det, vi kunne kalde et værdigt liv. Og der skulle gå hele 100 år før, der sker noget virkelig væsle nyt i behandlingen. Selvfølgelig skete der forskellige ting, man blev bedre til, de annostiserede, der var også anden form for framskrit. Man kan ikke sige det, som var revolutionerende ny behandling. Og det sker så pludseligt relativt kort i 50'erne, startet lidt før. I 1949 bliver man opmærksom på, at der er et stof, der hedder lithium, som findes i naturen, som kan have en stemlingsstabiliserende effekt. Det var vigtigt for en masse patienter, led af svære, maniske faser og depressive faser. Og her kom der så et lægemedel, der kunne virke udde. Og de psykotiske symptomer, de sindsygelige symptomer, hallucinationer og rangforstillinger, det kunne man nu behandle med et stof, der hed klorpromassine. Angststemtende stoffer fandt man også, den svære, voldsom af angst, der var kunne få folk til at tage sig af dage, kunne man nu også behandle medicinsk. Og de meget svære depressioner, som jeg kommer tilbage til senere, der var der et lægemedel, der hed imypramin, der var revolutionerende. Og det interessante var, at det her, det fandt man ved tilfælde, fuldstændig nogle af os varne, som da Alexander Fleming fandt peniceline. Det var et tilfælde, man fandtede. Det var lige ved, at hele den viden var gået talt. Men for at give et helt konkret eksempel på, hvad det betyder, så havde jeg taget billede her. Min foregængere i Fademånes skov er verdenskendt, fordi han var den, der gjorde mest for at udbrede kænskabet og akseptene alitium som et vigtigt stof. Og det, I kan se heroppe, det er et mønster, men der står nogle tal 1960 til 1968. Og så er der nogle linjer her, hvor der på venstre side her er en masse sorte og skraverede pletter, og på højere side en ret linje. Og hvad er det her, hvad al linje aftegner en passens stemlingsvængninger i et påkældende periode? Der kan se, at der er en patient, der har mange stemlingsvængninger. Og det man også kan se uden at lave verdensstatistik eller indviklet grafik, er at alle de skraverede og mørke områder er til venstre i figuren. Til højere, der ser I en lige streg med enkelte prikker, derovre skraverede områder. Og det var, da de blev satt på lithiumbehandling. Og det betyder, at alle de mennesker, hvis liv har været et helvede på grund af stemlingsvængninger, nu slappede for disse stemlingsvængninger. Og det var jo, i sands natur, et til at prøve dit sensation. Men desværre, trods de store fremskridt, er det ikke alle patienter, der får sig grundstidigt et forløb. Men dengang var det en fuldstændig revolution, at man kunne normalisere tilværelsen på den måde ved hjælp af et kemisk stof. Og det fik selvfølgelig folk til at sige, hvad den kan læge midler, der påvirker hjernen. Og det var nogle spørgsmål, som ikke var let at svare enkelt på. For hjernen består mere end 100 milliarder celler, der har forbindelse indbyrdes. Og man måtte også igennem meget langtidsforskning på mange nivåer, før nogen af forklaringerne kom. Og i de vigtigste forklaringer, der dukket op på dit tidspunkt og var vildt dokumenteret, er her en hjern med pannen og nakken. Og her er det schematiseret lidt, og man kan se, at der er nogle nerveforbindelser. Og så står der dopamine og serotonin. Man opdagede, at der var nogle sinastor fra hjernen, som var virket på forskellige måde. Og nogen må sige, at det ikke er den samme tegning tre gange. Nej, det er en nervecelle, der fører impulser fra én del. Den afslutter sin forløb, og så starter en ny celle her. Og der går det elektriske signal ned, og via en kemisk fabrik dannes, der er nogle små nøgetransmitter, og det, som fører informationen videre og påvirker nogle særlige receptorer. Og det, som har schematiseret her, er en dopamine, nøgron og serotonin, og der er så en tredje nøgedrenalin. Og det, man så opdagede i denne forskning, var, at ledemiddlerne gik ind og påvirkede på en bestemt måde. Antisykotik kan gik ind og påvirke dopamine. Og antidepressiver påvirket i sær serotonin, men også nøgedrenalin på en lidt anden måde. Det er meget indviklet, og der forskes voldsomt lige i dag, men man ved utroligt meget om det på det molekylærende niveau, men principet er tegnet her klart. Og så kan man se, at der står også noget andet noget. Der står kokain og amfetamin. For man opdagede også, at rosmidler gik ind og påvirket disse processer. Og det var ekstremt interessant, fordi man viste, at det stof, som kokain, kunne give sindsygt om amfetamin for den særlige skyld. Det vil sige, at man havde nogle teorier, der både kunne forklare, hvorfor der opstod sindsygelige symptomer, og hvorfor de kunne behandles med lehmedler. Og det blev den kemiske teori, der sagde, at der er noget galt, når vi siger, at det er meget populært i andens kemi, i andens signalstoffer. Og det kom til at dominere forskningen i meget lang tid, og jeg er stadig væk ved at nok sige, måske den bedst dokumenterede teori, vi har. Også den, som medicinalindustrin arbejder meget ud for at lave nye lehmedler. Men det er ikke så lett at finde ud af at forske hjernen, fordi tidligere var det jo også rent faktisk sådan, at hvornår kunne man begynde at undersøge hjernen hos mennesker. Det kunne man, når de var døde, så man kunne tage den ud, når de havde givet tiladelse til det, og så kunne man undersøge hjernen, og det gav da også en hel del viden, men det var jo lidt så lidt begrænset, hvor tids man kunne ikke genundersøge patienterne rigtigt. Det ville jo være lidt vanskeligt. Og det, der nu sker, er, at der kom nogle teknologiske fremskridt. Her står en af vores yngre forskere, Ricki Dahlby, ved en scanner, der har lavet mange forskellige scannerer. Men det der er interessant, det er, at man på en måde, der ikke gør ond på patienterne, kan gå ind og undersøge, hvordan hjernen arbejder, dens funktion, og dens opbygning, den struktur. Og det man kan se op til højere øverst, det er nu række, det er nu farvede områder. Der siger noget om de forskellige områder, her har vi næsen og nakken, og så siger det farverne noget om intensiteten af, hvor meget stofskliste, hvor meget blodgæmmestrømling hjernen kræver i de områder. Og der kan man elektronisk lægge snit ind, fuldstændig som et foregående tegning på en rigtig afdød hjernen, så kan man elektronisk lægge snit ind og se hjernen på alle mulige nivåer, og det skal jeg give flere eksempler på. Og det var jo en revolutionerende teknologi, der gjorde det muligt, at studere det, der havde været så svært at studere nemlig hjernen. Og det man selvfølgelig også kastede sig over i Saldikrad, var at finde ud af, hvordan fungerer hjernen normalt. Nu er det jo sådan, at i psykiatrien, de symptomer mennesker, kommer med, at det er jo mentale symptomer først og fremst, psykiske symptomer, noget de selv oplever og fortæller om. Og det har man helt selvmænd. Det kan man ikke studere ved naturvidenskablige metoder, eller biologiske metoder. Men det kunne man faktisk godt. Hverfaldig en viss udstrækning. Og her er det fra et andet studium, en af vores yngre forskere, bare bare roundkilde har lavet, hvor man så på en særlig opmærksomhedsundersøgelse. Hvor patienterne skal lave en opmærksomhedstest. Og det, I kan se, er, at der kommer aktiveringer i et meget afgrænset område af hjernen. Her har vi fortil panden og nakken. Men meget tydeligt. Det vil sige, at der er nogle områder, som varer tager opmærksomhedsfunktionen. Det er bare for at give et eksempel på, hvad Danmark så har kunne arbejde, videre i forståelsen af kopplingen mellem vores interpsykiske liv, om man vil, og hjernens funktion. Og her er et andet studium, som I ikke vil gå i detaljer, men bare for at give fornemmelsen af, at man også kan se indviklet mentale fenomener, som har formuleret språ. Og der benytter man en særlig psykologisk test i det tilfælde. Og så kan man se, hvilke områder at hjernen, der i særlig grad aktiveres, når man foretager dette studium. Og det er nogle andre, som sagt, at det er historisk extrem interessant, men det kan ikke i noget gå i detaljer med her. Og når man fik den viden, var det selvfølgelig, at vi psykiater sagde, men nu må tiden være kommet til at studere de svære psykiske lydelser. Og vi har i særlig grad kastet os over de svære depressioner. Og det ser her, det er nogle kriterier for, hvor når man deprimerede, man skal i flere uger have været nedtrygt, ikke haft lyst til noget, ikke interesseret sig for noget, træt ingen energi, nedsat selvtillid og skyldfølelse, man durer ikke til noget, selvbebreitelse, lige ved ikke, hvad at leve. Man har tanker om selvmord, man kan ikke koncentrere sig selv. Lette opgaver, virker ude og kommelig, man sår og dårlig og overflade, skal vågen op og have det på færdeligt om morgenen og taber sig i vægt. Og mange mennesker, for dem er den så udeholdelig, den tilstand, at de tager sig dag til svære. Nogle af vores første studier under Prof. Paul Wiedbeck, blev foretaget med det formål, at afklare hvad der kunne være galt i hjernen, hvis jeg siger det populært ved svære depressioner. Og til vores store overraskelse fandt vi et område dybt inde i hjernen, som hedder hippocampus. Og da vi først så det, så tænkte vi, no, for det var da på det tidspunkt ingen, der særlig interesserede sig for. Så begyndte vi selvfølgelig at sætte os mere ind i det, vi vidste jo på, hvad vores børnlærer dog om i studiet, at hippocampus har noget med hukommelse og også noget med grundstemninger og gøre. Men det visede sig, at det er et overordnet stressregulerende center. Og det vil sige, at vi begyndte pludselig at forstå, for det vidste man, at mange mennesker udviklede depression i relation til stress og belastning. Og det er måske noget i organismens stressregulation, der var gået galt. Og en masse andre studier har vist, at der kan danske nye celler under behandlingen, også i hippocampus. Men det sværer også, at der er hos nogle patienter, som har et langvarigt svært forløb, sker en skrummning af hippocampus. Så forskning i øjeblik er meget, meget hot omkring, hvad det er hippocampus gør. Fordi vi håber at finde nogle midler, der kunne hentere netop, at depressionerne bliver kroniske, som de bliver hos 10 procent af patienterne. Så det var et andet meget fascineret fun, også overraskende. Og hvad er nu det? Ja, det er et strukturelt studium, hvor I ser en jern. Og der er sat en pil ved nogle hvide pletter. Fordi hvide pletter skal man mindst ikke have i hjernen. Og det var også noget, som man tilfældig fandt, at man begyndte at bruge de tekniker. Og tings overrasket, at mange normale mennesker også havde ikke så udtalet hvide pletter, som her ved pilen, men dog mindre udtalte. Og til syndag spiller det ikke den store rolle, men mindre de sidder fortil i hjernen, som er en vigtig delige vores personlighed, og vores evner til at planlægge og strukturere. Der skal man ikke have dem. Men hvorfor får man sådan nogle hvide pletter? Ja, det er karskader. Og så opdagede man pludselig, at der var en helt ny depressionstyppe, som skyldes også et tobaksryning, som har mange skæbner på samvittigheden, også bidrager til denne ledelse. Og her ser I et af de mest fascinerende moderne teknologier i fuld udblæsning, hvor man kan se ledningsbanerne tegnet her med farver. Der er selvfølgelig ikke farver i virkeligheden. Og det, vi fandt ud af i nogle studier, som vi stadig har udforsket, det er, at hvis man havde disse små hvide legioner i den forrste del, så var det ikke så stort. Men andre deler spiller det ikke så stor en rolle. Det vil sige, at vi kan også bruge det til at hjælpe folk, men hvis ikke de bliver reske, hvad er chancen for, at de bliver reske, skal jeg sve i førtidspension for eksempel. Det har nogle væslige konsekvenser. Og det har så ført til, at vi i dag kan tilbyde en lang, mere grundig undersøgelse. Det er lidt teknisk. Der står klinisk undersøgelse, nødpsykologisk undersøgelse og genetisk undersøgelse. Men tit har man hørt, at psykiske ledelser var noget helt andet, der ikke kunne udforske på samme måde som lemelig sygdomme. Og hvis der havde stået hjertesygdomme, så havde det været nøgtigt den samme figur, man havde lavet. Og det er en specialiseret funktion, som gør, at vi i dag kan lave langt bedre dinoser, stille bedre dinoser, som vi kan. Jeg har vokset op i en tradition, hvor der var en modsætning mellem psykologisk behandling, psykofarmaka. Jeg har allerede berørt, at hvordan vi interesseres for det psykologiske, og selvom man også interesserer sig for psykofarmaka. Det vi ser i de her år, det er, at psykoterapi og psykofarmakologi bliver helt anderledes integreret på basis af den viden, man har om, hvordan hjernen fungerer under sygdomme. Det kan man også lave langt mere præcis psykoterapi. Og det er meget vigtigt at sige til patienterne, at der er ingen modsætning mellem medicin og psykologisk behandling. Det er to tidt brug ved at kombinere dem, så får man det bedste ud af det. Nu vinder jeg tilbage til en figure, og nogle kan sige, at man har ikke set den før. Og jeg kan ikke gå i detaljer med det her, fordi jeg er bange for, at så går tiden. Men på den anden side, I skal lige vide, at der også er udsigt til, at vi får en helt anden behandling, som er afstemt, når aktive ens personlige serpræ. Og det er fordi, man kender mange af de gener, de afmateriale, som koder for en ræk af de processer. Og der er man fundet nogle variationer, som gør, at mennesker med særlige variationer er særlig sårbar overfor stress. Og det kan få en utrolig betydning frem over forbygelsesmæssigt. Men man kan også vælge medicin, der har stor effekt at få bivirkninger ud fra nogle af disse studier. Og det er et fantastisk fascinent område, som vi også under Ole Mors ledelse på vores center, følger meget, og det er et højt område i internationalt. Jeg har kun forsøgt at give en lille overblik over nogle af de utrolig spændende områder. Men, og jeg er nævnt, skizofroni, jeg er nævnt, depression. Der er mange anderledelser. Og jeg havde for nøjrelsen, at være med til at redigere en lærbåg klinisk nøvesykiatri fra molekylle til syddom her sidste år, hvor vi netop forsøger at give et overblik over, hvor meget der skete i de 50-60 år. Jeg vil godt ende med noget, som er det måske det allervæktigste, at denne forskning har givet. Den er man nemlig med til at afstigmatisere psykiske ledelser. Det vil sige, til at nedbryde de mange myder og fordomme, som omgager psykiske ledelser, som altid har gjort det. Man har sagt, at psykiske ledelser, det var selvforskyldt, eller det primært var samfundet, eller det var overnaturlige underkræfter, eller og man også sagde, det kunne ikke udforskes. Det var altid for specielt. Jeg håber med det her kunne sige, at det er en syddom, som man kan udforske fuldstændig på lignet med alle, og at de senere års forskning har givet en optimisme, der gør, at man også kan glæde sig over, at vi kan blive bedre til, at de også det serer at behandle og forbygge end vi kunne. Men der er meget, meget langt igen. Lernen er ekstremt kompleks, og der er forskningsopgaver for de næste flere hundredere år.