 Det kan godt være, at jeg tænker, at når folk letter siger en som gymnasielærer og en som professor, så kunne der nemt være et kønnspejle. Ja, lige det, jeg kan også godt få øje på noget. Ja. Kvinderne står mig ind i professoraterne på de danske universiteter. Og det er også tiltrændt, for det er stadig kun knap hver fire professor, der er en kvinde. Men hvad kræver det at komme til tops i forskningsverden? Man bliver nødt til at tro på egen evne, og når man går rundt til den der poster-session til en konferens, så kan man gå hen og tal, altså læs, afstyrkbogen, hvem laver noget som kunne være relevant, og så kan man gå hen og snakke med de folk. Kvinder tænker, hvis jeg far denne afslis, så betyder det, at jeg er dumt. Jeg er ikke godt nok. Og derfor er de tit, og de bryver det ikke. Hvordan bliver man god til at skabe netværk? Til at prale af sine resultater? Til at tage ud i verden på forskningsophold uanset, om man har mand og bør? Til at tage de test, der føler mere at være et ekstremt konkurrence-predmiljø, hvor spæs af albur er en fordel, når man kæmper om midler og stillinger. Og så skal man jo ikke være den type, der går meget op i hvad andre folk synes om en. Jeg hedder Nynnebjerg Christensen, og jeg taler i denne podcast til et diversity-au med fem kvindelige forskere om deres vej til toppen indmændsdomineret universitetsverden. Altså jeg kan simpelthen ikke forestille mig et andet sted, end her ved universitetet, hvor jeg vil kunne passe bedre ind.