 4500 danskere leger med en alvorlig nyere sygdom. Det gør deres familier og venner faktisk også. Det kan være svært, men det giver også muligheder. Her ligger min bedste ven Jan. Han bad mig om at lave en film om den nyere sygdom, som han og mange andre kæmper med, og som så mange er døde af. Det havde jeg ikke meget lyst til, for han havde det ikke godt. Men her er hans historie alligevel. For det drejer sig om mange andre end Jan. Læger og forskere gør hvad de kan, men der er behov for en indsats, og så er almindelig borger. For flere af sygdomene går i af, og det gør udfordringerne til fællesskæppet og den enkelte også. Ja, det er snyde. Det er ingen ven. Jan Tøresen har arbejdet over det mest af verden. Han har opbygget sig et firma, fået en familie og to børn. Han har masser af venner. Men når sygdom tager alle kræfter og behandlingen lægger beslag på en stor del af hans tid, så føles livet halt. Jeg har haft det skidtstægt det mest af mit liv, og gjort rigtig mange jo-ting. Hvis jeg kunne drømme om det, så gjorde jeg det. Der er ikke to dage, der har været ens i mit liv. Det er det, jeg er blevet til her på det sidste. Her på det sidste er der mange dage, der ligner hinanden. Jeg har afvet en aflige sygdom, der hedder polycystisk nyere sygdom, som jeg gerne havde været for uden, men som jeg har levet med hele mit liv. Men som først her, sidst i førerne, har gået hen og blevet et stort problem for mig. Jeg er i dag i en situation, hvor jeg er noget mere bundet til mit hjem. Og ikke mindst til Skarby sygehus, som jeg skal besøge tre gange om uden for at forranse mit blod. Det der hedder dialysebehandling. En livsnevendig behandling, som er meget tidskrivende, men som jeg dybe set skal være glad og taknemmelig for. Den holder mig i livet og rent som mit blod fra affaldsstoffer. Og holder mig godt kørende. Sygdomen udarter sig på den måde, at man livet igennem for en række små, bliver det små sygster i sit nye væv. Og de sygster, lige så snart de er etableret i et nye væv, så vokser de og bliver fyldt med væske. Og den væske og de sygster kommer bare til at fylde mere og mere af dit nye væv. De her nye er normalt ikke fylde mere end en knyttet nav, pludselig fyldt det samme som en amerikansk fodbold. Og ikke nok med, at de var så store som amerikansk fodbold. De var også ømme, fordi de var fyldt med de her sygster, men er helt ualmindelig træt efter sådan en behandling. Så det har en kæmpe indvikning på dit liv og på din arbejdsævne, for eksempel. Så derfor vil jeg meget gerne, hvis jeg kunne komme et trin videre og slæbe for den her dialygesbehandling. Og det er den eneste vej ud af det, er en transplantation af et nyt organ. Det her er min helt store fornøjelse. Der er i midt og tid lidt problemer med rentningsanlægget, som jeg arbejder lidt med. Og det er jo lidt, ligesom jeg selv har det i min egen krop for tiden. Jeg har også lidt problemer med mit eget rentningsanlægget. Det man kan sige nye sygdom her i de senere år har taget fremme, er muligheden for at fortsat og realisere mange af mine drømme. Jeg er blevet lidt mere grounded, lidt mere begrænset i mine muligheder. Jeg har været meget træt i de senere år, efterhånden som nye sygdom har taget til. Og har ikke længere kun kastet mig ud i alle de her eventyrer, jeg tidligere har kastet mig ud i. Det har været at besøge indianer i USA og lave film om dem. Og det har været rigtig mange spændende ting i mit liv, som jeg kalder eventyrer. Faktisk er jeg i den helt vildt lykkelig situation, at min halv søster, nu her i en måde en alder, har besluttet sig for at donere sin ene nye tema, nu hvor jeg har brug for sådan en. Og det er jo simpelthen den mest fantastiske gav, man kan få i sin 50-årig søsters gav. Det er så stort, at hun har valgt at tage det skridt. Det er stort. Jan Tøresens halssøster Jenny har tilbudt at give sine ene nye til Jan. Aarhus Universitetshospital Skarby får til at grundige undersøgelser og flere samtaler med dem begge, for at sikre, at det er en velovervejede beslutning. Jeg ved godt, at I har læst og snakket om det, og så noget på forhold. Men vi kan også spørge lidt om, hvis der er nogen problemer, eller tanker, jeg har haft omkring det. Det, der skal gøres, er, at Jan i godkendelsen doner, at vi synes, at alt er i orden. Hun har selvfølgelig den her udredningsforløb, også en mulighed for at finde ud af, at det ville hun alligevel ikke mulighed for at sige frem. Det er der nogen, der er gang i mellem at finde ud af, når det pludselig bliver mere alvorligt. Så kan de godt synes, at det er nok mere, end man egentlig kan stå det stangsten til. Det, der er vigtigt at vide, er, at når man giver nye, så har man ikke ejerskab over den bagefter. Så du har ikke mulighed for at vinde ham af med røg, sprutspire og hvad han ellers kan finde på. Den mulighed har du jo ikke. Det skal man bare vide, at man bagefter, man giver den fræsser, så man har det. Det andet, man skal vide, er, at ligegyldig hvordan man vinder, så plejer det at skabe nogle bond, som jeg tror ikke vi andre rigtig kan beskrive dem, men det, man har givet noget på den måde, det gør, at man får nogle tætter bond mellem hinanden. På en eller anden måde, så bærer hjem noget af dit, og det skaber nogle connects, som man nok egentlig slet ikke kunne forestille sig inden, tror jeg. Og så synes jeg også, at det er vigtigt at vide, og det har jeg også sagt til dig, her, da vi snakket om det før. Det er vigtigt at vide, at der er en risiko, og det er der altid, selvom man er sund og resten, og man bliver bedøvet oprørt, for man kan døre det. Den er lille, men den eksisterer. Men man skal vide det, og grunden til, at man skal vide det, det er jo fordi man skal vide, hvilken risiko man egentlig lever. Hvad? Ja, man nødt til at være klar over, hvad det er, man går ind til. Det er jo egentlig det. Jeg glæder mig helt utroligt meget til den dag, og håber og tror på, at det vil være vel lykket. Og det, jeg frygter, er selvfølgelig, at nyeren ikke vil slå råd i den nye krop, og ville afstødes, at det sker. Jeg håber ikke, det sker for mig. Jan og Jenny bliver indlagt den 18. august 2009, for at blive klar til operationen dagen efter. Jenny og mig, Brits, min to halvsødstra fra min far's første ægteskab, har jeg jo ikke haft så meget med at gøre siden min tidlig opvækst. Men her i en måde, eller har vi genfundet hinanden, og det er bare en fantastisk oplevelse at have fået et par ældre søskende. Hvad har I det sådan nu her? Vi er nervøse, forstår vi det nok. Den ene skal en men noget, den anden får noget, og det er noget, der er værende. Men det er jo også spændende. Men det vil være mere spændende, hvis det er nogle andre mennesker. Kroppen er det forgivelse på. Ja, jeg vil bare indtil det. Jeg tager ikke med nogen ting, som har frem. Nej, jeg har så simpelthen ikke lade for det i min, kan vi sige. Ej, det er en spændende proces. Og så må vi jo håbe, at det går efterbågen. Det er lidt tage, så jeg kan have det samme. Jenny og Jan får mere videre om operationen, og Jenny får en sidste chance for at overveje, hvad det er, hun nu går frivilligt indtil. Da jeg vokset op, fik jeg videre, at min mormor var død i en alder af 50 år. Det er altså den alder, jeg har i dag selv. Jeg håber ikke, det sker for mig. Kirurne, Ulla Mølldrup og Øyvind Østrat samarbejde med et helt team om at fjerne Jennys ene nyere. De tager også en af Jens forstørret nyere ud, og endelig sætter de Jennys nyere ind i Jens og søtter den på plads. Når de er færdig, er den blevet Jens' nyere. Spørgsmålet er, om den vil gå i gang eller afstøds. Ja, det kan ikke noget. Det kan ikke alt i noget. Så sagde jeg, hvad jeg ville. Helt bekendt. Nej, det får bare lige en skuldig en helt sprøjnande med. For helvede. Det var det, vi skældte. Der har vi lige en chanel. Nu kommer jeg og giver dags nu. Det var dejligt. Nyeren har straks gået i gang med at producere urin, og det er et rigtig godt tegn. Der er et eller andet team, der har kommet et eller andet team. Det er helt fantastisk. Det var så dejligt, hvor det var. Hej Øyvind. Vandsmænd. Hvad så? Går det godt? Det går godt. Det hilspåret ordentligt nu, når det var... Jeg er rigtig vågen. Og jeg er også vågen. Og du er også vågen, og jeg er ikke vågen. Jeg føler næsten allerede i dag, at jeg er kommet til kraftholdt. Men det kan godt være, at Øyvind siger, at det er... Medikamenterne. Jeg føler, at jeg føler mig så godt tilbage. Jeg føler faktisk... Det er nok en kombination. Nogen fortæller mig, at jeg har fået nyeren. Der er en klarhed, da du går op i hovedet. Men det er nemt helt højt. Det er jo det, ikke? Så er det måske ikke faldt til ro. Jeg har tidligere fortællet det i den historie og følelsen. Jeg har mærket, hvor alle er muligt. For eksempel i næste klokken kvart og årtrækning. Jeg gik det op for mig, at jeg skulle have ikke kaldt Jenny for hældsøster mere. Der er jo ikke noget i hældt, i det grund, I har gjort. Men fra nu er det bare min tøst op. Og så vil jeg sige en tusind tak til jer to og hele jeres højt. Det har været kulmination af en lang proces, som du ved, Peter. Helt tilbage for at se ambulatoret og så videre og så videre. Det her er indtil videre været en fantastisk oplevelse. Kombinationen med en proces? Ja, så starter der en nyhjul. Tak for det i hvert fald. Vi har jo sådan et motto her, at arbejde bære lønne i sig selv. Ja, så skal jeg huske nogle snakker. Jeg økkes meget lidt. Kom til at plakke hver dag. Jeg har fået et nyt liv. Altså jeg har slet slet ikke de problemer, jeg har slået med i overviset. Før det her transplantationsforløb. Det er simpelthen den største gave, man kan forestille sig. Altså der er kommet en overskud til at gøre noget ved sine problemer og sine dit liv. Ja, man kan pludselig begynde selv at bestemme noget i andre rejelser. Det er jo ikke sygt om, at der afgør det hele. Som vi jo snakket også om inden I bliver transplanteret, så sker der tit den øde bondsfornemmelse. Man har egentlig kommet til at følge noget andet på en eller anden måde. Er det også noget i hoplivet eller hvordan har det været i ærst tilfælde? Ja, det tror jeg. Jeg tror, at den er svært at forklare, det er svært at fortælle og sætte ord på, hvad det er for en fælles oplevelse med at være igennem. Men jeg vil sige, at jeg er i hvert fald kommet meget tættere på Jenny i mine aftenbønder, end jeg nogensinde har været. Ja, jeg tror det også, at det var ikke noget, man snakker om eller dør. Men det er som en ubevægst, tror jeg, at I vænter i et eller andet sted. Jeg tror jeg er fuldstændig ret. Det er svært at sætte ord på, hvad det er. Det er noget, man kan mærke. Man formulerer ud, hvad det er. Det er en rigtig svært ting, fordi den bonden på det ubevægste niveau, som er forstærket på en eller anden led. Da jeg vokset op, fik jeg vidt, at min mormor var død i en eller 50 år. Det er altså den år, den eller jeg har i dag selv. At hun døde mere eller mindre med mig på maven. Jeg var lige født. Og jeg har hørt mange historier om, hvordan jeg lå på maven af min mormor på hospitalet. Hvor hun var indlagt uden behandlingsmuligheder. Man havde ikke dialyse, man havde ikke transplantation. Man havde faktisk ingen behandling. Jeg har selvfølgelig gjort mig mange tanker om, om den her lidelse kan gå videre, gå i arv til min børn. Og det er smertligt bevidst om, at det kan den godt. Jeg er heldigvis også bevidst om, at der forskes så meget i netop den her sygdom. Men allerede i dag, i dyre forsøg, faktisk er jeg i stand til at stoppe udviklingen af de her sygster i Nyerevevet. Så jeg er næsten overvidst om, at næste generation får et helt andet forhold til den her lidelse, end jeg har haft det. I 2012 er det stadig ikke muligt at stoppe udviklingen af polisystisk nyersygdom. De alvorlige nyersygdom er ved også i en rumtid fremover ved at behandlingskrevne. Derfor er det vigtigt at støtte forskning i behandling og forbyggelse. Det er også en mulighed at give en nyere som Jenig jord, men det er afgørende, at det er helt frivilligt. Måske ligger de allerstørste potentialer i at forstyrre på vores livsstil og tilsætningsstofferne i vores mad. Det vil forskningen skulle svare på i de kommende år og for de kommende generationer.