 I juni 1809 ankom den danske eventyr Jørgen Jürgensen til den islandske by Reykjavik. På det tidspunkt er det ikke nogen særlig stor by, vi har et billede af denne lille omfang bag mig. Det var en søndag, og det første Jørgensen gør, er at gå op til Stiftamtmandens bolig og tage ham til fange. Hermed har han bemigtiget sig den eneste danske representant på øen. Så aclærer han øen for selvstændig og løsrivet fra Danmark. Den islandske revolution er i gang. For islændingen var det lidt overraskende at komme ud af kirken og opleve, at de pludselig var blevet selvstændig og frie. Og i august bliver revolutionen lige så hurtigt afsluttet, da Jørgen Jürgensen selv bliver taget til fange og bagt til England. Hermed er islændingen tilbage i det danske samfund. For islændingen var det sådan set lige meget, om de var danske eller islandske. For langt fra København passede de stort til sig selv. For hvordan var det nu lige med det risfælleskab? Danmark og island var en fælles nation i næsten 600 år. Men det har vi stort til glemt. Og det er faktisk kun, når vi har sportsbegivenheder eller andre kulturelle events, at det her med risfælleskab kommer op. I 1918 blev island en selvstændig nation bundet sammen med Danmark med en fælleskonge. Og det der gør, at vi i dag har glemt, at risfælleskab er nok, at det er de små ting, der var med til at skabe, at Danmark og island glede fra hinanden. De små ting kunne være, at når island efter en 1918 fik besøg af deres konge, så var det Kristian Tintine, som også var kong af Danmark. Så når den islandske konge besøgte øen var han tit i dansk uniform. Og det kunne virke en lille smule provokerende på islændingene og se deres nye konge i dansk uniform. Et andet eksempel på de små ting, som irriterede i samtiden, og som kan være sværere at erkende i dag, er koloniustillingen, som blev lavet i 1905, hvor Danmark udstillede sit rige og lande Danmark, Færøerne, Grønland, Island og de vestendiske øer. Og det gjorde islændingen en lille smule irriteret over, som de sagde, at de skulle udstilles sammen med nære og med skrellinge. Så det er de små ting, der gjorde, at man glede fra hinanden, og man kan faktisk også sige, at der har været to forskellige historiesyn på spil, et dansk og et islænsk, og de historiesyn har gjort, at vi har haft svært ved at tale med hinanden om den fælles foretid. Islændingen så sig selv som repräsentant der for en unik islænsk kultur, defineret ved ting som Folkemøderne på Tingvala, de islænske sager, som i den grej var med til at beskrive et kulturelt fælleskab. Når de river saløst fra Danmark, er det også fordi, at danskerne skaber en dansk identitet i årene efter 1848. Så den nye nation Islænd har brug for en grundmyte, og den grundmyte er, at de har været en koloni i rigtig lang tid. Den islænske forfatter Haldor Lagsnes sager blandt andet, at København var grundlagt på islænsk kapital, og dermed undertræt understreger, at der er et mindreværsforhold mellem Islænd og Danmark. Den grundmyte er også blevet gentaget så sindsom i 2008, hvor Sanger ænden Bjørk, med sangen De Clare Independence, slog fast, at Islænd havde været en dansk koloni, og danskerne havde behandlet dem dårligt i lang tid. Det har ikke noget at gøre med, hvordan forenne rent faktisk var, men hvordan en ny nation definerer sig i forhold til den gamle risfælskab. Nu har vi hørt, hvordan islændningen defineret og så på risfælskabet, men hvordan har danskerne set på det samme? Egentlig kan man sige, at danskerne stort set ikke har været interesseret i det islænske folk eller det islænske samfund. De har dermed været rigtig, rigtig interesseret i den stort slået islænske natur. At vulkanøen var så anderledes fra moderlandet, bag mig er et billede, hvor Christian Denines besøg på Islænd i 1854, hvor han står foran denne her islænske gejser. Det er også derfor, at Jules Jules Værern, rejsen til Jordens ændring, nu starter i på Islænd, hvor man går ned igennem vulkalerkartet og kommer ned til Jordens ændring. Så for danskerne var det naturen, men det var også det historiske. Efter 1848 skal Danmark til at definere sin egen danske nationale identitet. Hvad vil de sige ved at danske? Det var et modstykke til det tyske, og det finder man faktisk på Islænd i de islænske sager, men man siger, at den nordiske fællestid faktisk kan ses på Islænd. Så Islænd bliver et skatkammer for dansk nationalidentitet, og en måde, man kan se det på, er blandt andet på CW Eggersbergs billede bag mig, der forestiller balt og stød. Det er maled i 1817, og en af de første gange, hvor de danske gulader begynder at tage den nordiske mythologi op som tema. Men kig på guderne, to og odien ligner jo Jupiter og Søvs og de græske guder, man mangler simpelthen et formsprå og et billedsprå til at definere, hvad det nordiske er, og det finder man faktisk på Islænd. Så mens Islænd definerede de nordislandske sager som noget unikt Islænsk, definerer man det i Danmark som noget unikt nordisk, altså noget af det, der er med til at definere, hvem vi er som mennesker. Og med to så forskellige historiesyn er det jo ikke mærktigt, at man har talt forbi hinanden. I 1991 udleverer Danmark de første Islænske sager til den unge Islænske nation. Her med var alle stridigheder biprakt, og vi har fået en fredelig overgang fra risfællesskab til to uauhenige selvständige nationer. Det gør også, at vi kan se på fortiden på en helt anden måde, uden de nationale følelser kommer i klemme. Det kan man jo se også på den måde, vi ser på Islænd på, når der er store og internationale sportsbegivenheder. Der heber vi jo lige så meget på Islænd, som vi gør på danskerne. Fordi vi er kender, at vi har en fortid, og vi er kender også, at vi har glædet fra hinanden, men det kulturelle fællesskab er en styrke, som binder hele nogen sammen.