 Bon dia. Bona tarda. He adorat una mica més que altres anys aquest tracte. Volem agrair a tots el que el fan possible, que té les seves dificultats, començant per la mònica i el pèl, que s'estan especialitzant i per la nostra felicitat i benestar. De manera que moltes gràcies per conduir l'acte, després al darrere hi ha moltes persones que el fan possible. Per exemple, la secretaria del rectorat aquest matí estava buida, perquè les persones que hi treballen estan participant, encara que no se'ls vegi, estan participant, perquè això pugui passar, encara que sembla fàcil, té les seves dificultats i normalment les coses que fem aquí a l'universitat d'aquesta manera passen força bé. De manera que moltes gràcies a tots els que participen a l'organització, després que us he de dir els que porten el grup de teatre, els membres del grup de teatre, els membres del cor i la directora del cor, el director del grup de teatre, perdó, els músics, tots plegats, ens fan un moment agradable avui, però fan durant tot l'any una activitat que és pròpia de les universitats i que ens agradaria que es continuï desenvolupant amb el mateix èxit i amb els mateixos bons resultats i amb la mateixa felicitat. Potser també és un dia per saludar altres serveis. Estic veient allà si no m'equivoco algú que porta a l'organització de la comunitat universitària i que es dedica a qüestions relacionades amb l'esport. Ells també i els altres de l'universitat que fan aquestes coses que no solen veure, també vull aprofitar per desitjar-los bones festes i agrair-los la seva feina. I, finalment, abans ja s'ha esmentat, finalment volia agrair que hagi tingut aquest gesto, la Barcelona School of Management de la Barcelona School of Management, doncs citaré la directora, la Carme Martinell, moltes gràcies per aquest esforç i per aquest regal a tota la comunitat de l'universitat i gràcies, sobretot, al José i al Jordi, que són tots dos aquí, gràcies per venir i gràcies per haver contribuït a fer un llibre amb uns textos, des del meu punt de vista, extraordinàriament interessants i d'una qualitat excepcional que fan a través d'aquesta cosa curiosa que és un llibre fan una mica més gran i una mica millor la universitat. Bé, la meva discurs és molt més cur que tot això que acabo de dir ara i demano excuses a tots els que haurien de ser felicitats i no ho han estat, diguem que porto aquest agraïment absolutament per tots sense excepció. Dic que és cur però té un preàmbul, que és una mica més llarg que el discurs, però, però no molt llarg, no molt llarg. El preàmbul diu al següent que durant aquests últims quatre anys he demanat a la meva filla petita, l'Elis, que ara en té nou, que em fes un dibuix de Nadal amb la idea de felicitar les festes alguns companys de la universitat. Fes una felicitació absoluta a tots, però em semblaria potser una mica pretensiós fer aquest gesto que és un gesto, diguem, més personal, de fer-me unes desenes de còpies i les dono a les persones amb qui he tingut més contacte de feina durant l'any. Més que per desitjar bones festes, per excusar-me de tota la feina i de totes els esforços que, en certa manera, el recturat demana en les seves imediacions. També demana a més distància, naturalment i de vegades, de més delicades i difícils, però la fricció personal em sembla que es pot fer una mica més tèvia i una mica més agradable si hi ha un detall anual. Per tant, fem unes desenes d'aquests dibuixos de la meva filla i amb una felicitació i un bon Nadal, com se sol dir personalitzats, em sento una mica millor. Aquest any el dibuix representa un paranoel i un arbre de Nadal, una mica més realista que altres anys perquè la nena es fa gran. Qui en tinc un exemplar d'aquesta felicitació, aquest dibuix digui, representa el paranoel, l'arbre de Nadal, però ho esmento ara aquí només per fer-vos saber que en aquest dibuix del 2017 les lletres de la Universitat Pumpeufàbara, que són aquí sota, com si fos una catifa, una mena de tarima d'antarimat on s'enfila l'arbre, ah, s'enfila no l'arbre, el paranoel. Les lletres del Pepef estan dibuixades, vosaltres no ho veieu des d'aquí, però qui ho mira de la vora sí, en un groc tan profund com li han permès els llapis que ha fet servir. Ha substituït, per tant, el groc ha tapat el vermell nostre propi que dominava els anys anteriors i és aquest groc que dedico a aquest preàmbol, perquè us vull desitjar bones festes amb tota la intensitat sense interrupcions ni matisos i és difícil fer-ho sense aquest preàmbol dedicat als amics que han estat i que són a la presó i sense intentar expressar la meva infinita incomoditat pel fet de viure en una societat en què molts conciutadans i fins i tot alguns col·legues poden pensar tranquil·lament per als meus malsons més insuportables que les presons estan fetes per acollir persones com el Jordi, el Jordi, el Jordi, 3 Jordis, Lloriol, el Quim, la Maritxell, la Maritxell, el Toni, la Clara, el Raül, el Josep, la Dolors, el Lluís, la Carme, el Santi, el Carles i el Carles. Aquest absurd em tormenta i necessitava un instant d'exorcisme, que espero que disculpeu per poder dir-vos bon Nadal, d'una manera plena i absoluta. No és fàcil prendre la paraula en públic en aquestes circumstàncies en què, com deia Chateau Rial, el menyspreu s'ha d'administrar en molta avarícia de tan gran que és el nombre dels que n'estan necessitats. L'acadèmia és una font d'arguments. Ara bé, els arguments no valen gaire sense una direcció. Aquest és el descobriment i l'exigència del mestre de l'acadèmia. Tant si es diu sòcrates com plató. Acadèmia, com sabeu, era el nom de l'escola que plató va fundar atenes a començaments del segle IV abans de Crist. Quan intento explicar a l'autora del dibuix que us ensenyava, intento explicar que pot millorar alguna actitud, no l'artística, vull dir, sinó la moral, faig servir molts arguments. La seva mare i jo fem servir molts arguments, però aquests arguments no valen res al costat del sentit, la direcció, que és que jo estimo aquesta nena. Sòcrates exigeix que els seus interlocutors no es complaguin en arguments sense sentit, sense direcció. Aquest és el sentit i el núcle de la doctrina famosa de les idees, que plató no anomena idees, sinó formes o causes. Eros o Hp, amor o amor a la humanitat o caritat, són causa, els arguments no. Deixem-nos d'històries, amics, juris consults, polítics i multitud de còlids. Potser fem bé de tenir presons, però les nostres presons no són per aquests nois. No crec que calgui repetir la cita de Chateaubriant, però a mi em toca substituir el menys preu per la perplexitat. I ara ve el discurs, que és una mica més curt i més apropiat a la universitat, que com passa, dic en alguns casos, perquè no acabi amb la vostra paciència. Divendres passat, en l'acte d'investidura com a doctora honoris causa de la senyora Dorcas Mussoni, vaig demanar que féssim un pas endavant, que intentéssim enfilar-nos a l'esglaós següent en la vida de la Universitat Pumpeufabra. En aquest esglaó, la gràcia de la Universitat ja no és la mida petita i la capacitat extraordinària de cada un dels nostres àmbits acadèmiques, sinó la nostra capacitat de contacte, la nostra capacitat de connectar els diversos àmbits i també d'acollir-ne d'altres. Des d'aquest punt de vista, em sembla particularment simbòlica l'edició d'aquest llibre i ha donat les gràcies abans, però vull encara subrellar per què ho he fet amb l'avavament si amb tanta claredat i contundència com he pogut el començament. Fins i tot la nostra capacitat de ser una institució d'acollida d'altres institucions germanes, perquè la tenim per intentar crear un conglomerat universitari veritablement singular i mundialment visible i identificable. Amb el permís de l'humanitzada de la d'Orques, vaig proposar que des d'ara en diguéssim el moment d'Orques, el sal de la gasela, que és el que vol dir d'Orques en grec. Aquest sal necessita una etiqueta, un perfil per als propers anys. Aprofito, doncs, aquest moment per proposar-vos un repte. No és cap gran sorpresa, perquè he hagut indicis d'ençà de la inauguració del curs. Vull demanar-vos que ens prenguem com un desafiament a veure si som capaços de treure'n un resultat institucional de primera, aquest perfil transversal que a la Universitat Pompeu-Fabra proclama el món per ser encara més fàcilment reconeguda que només pels seus resultats acadèmics excel·lents. Planetari well-being. La traducció no és innocent i tenim des d'ara molta feina i una gran necessitat d'encert per pensar la salut del planeta i el concepte de benestar. I per identificar quins companys ens poden ajudar més a concretar què pot voler dir per a la Universitat Pompeu-Fabra l'adquisició d'aquest compromís, perquè no es tracta d'un rètol per quedar bé, sinó d'una interpel·lació a tots i cada un dels membres de la Universitat. Què puc fer jo per respondre-hi? Diguem-ho així, què puc fer amb el mateix gest per promoure científicament els ideals de l'equitat i del progés de la humanitat i falcar el destí de la Universitat Pompeu-Fabra. Es tracta d'intentar el que ens manté personalment, fins i tot aquells que estan submesos a l'article d'Aixatóbriol. És broma. No hi ha article d'Aixatóbriol en aquesta universitat. Encara que de vegades seria útil. Es tracta d'intentar que el que ens manté personalment sigui un element definit de la millor acadèmica institucional, no altres coses, directament allò de què ens ocupem, la millor acadèmica institucional, mesurable, ben identificada, però que també sigui, a l'hora, una garantia de dignitat davant del món. Tindreu sovint davant notícies del projecte d'Orques. Aquest Nadal us demano que m'ajudeu a fer aquest sal o que salteu sols i que, si us costa, us entreneu. Abans he esmentat el servei d'esports a l'Universitat. Ens ajudaràs a fer que el sal sigui més llarg. Sobretot procureu no fer el sal a la Universitat Pompeu-Fabra, que no suporta la mirada enrere i que viu per explorar millores constants. Entrenem-nos que el 2018 sigui un any de posar-se en plena forma. Bones festes a tots. Moltes gràcies. Us agraeixo molt la vostra condescendència. Vull dir-vos dues coses, que hi ha un aperitiu, com habitualment, a la sortida. Hi ha el regal que ja han anunciat els grans animadors de la sessió, però tots els que heu rebut algun tipus de reconeixement durant aquest tacte us demano que us quedeu aquí perquè ens volen fer una fotografia. És un moments més de paciència, només. Els altres, procureu no acabar-vos-ho tot.