 Una presentació, jo tenia una idea perversa muntada, però que amb la improvisació... Simplement per donar-vos un recordatori del que és Música Nacionalista. Una cançó d'un grup que es diu Leonard Skinner, de 1974, i que és el... Ipnauficiós, una música, una cançó extraordinàriament dretana, que és l'Ipnauficiós de l'Estat de l'Obama, de la part blanca de l'Estat de l'Obama. Cracker. About the Southlands. Ves-te-ho. Aquest és senzillament un exercici de demostració, que era una manera de despertar i indicar que estàvem presentant, estic fent fatal, presentant el llibre que entre molts dels presents hem organitzat, aquesta és la portada que Mariona Lloret i jo vam fer, però resulta, també té a veure amb el tema de música, que hi ha un senyor que té totes les variations. Això és la bandera francesa al revés. No és la bandera francesa, és la bandera d'Utopos, en lloc. Però hi ha un senyor que té totes les possibles variants de la bandera francesa, amb copyright, amb tots els possibles símbols al blanc. I, per tant, això s'ha hagut de canviar, i el que és ara la portada del llibre és com anir-hi per el moment aquest. I això es pot trobar online, si no queda tapat, i és el resultat d'un encontre que vam fer d'aquí, que és la mateixa sala, fa un any i mig, potser dos anys, sobre el tema de música i nacionalisme. Erem aleshores extraordinàriament solitaris, recentment acaba de publicar-se en Comare, em sembla, un llibre sobre hymnes, també d'un encontre, un llibre sobre hymnes i nacionalisme a les Espanyes, que acaba de sortir, ha sortit fa setmanes. I el nostre plantejament era molt senzill, comptàvem amb gent de molta qualitat, com això s'hi ha vingut aquí present, que porta, jo crec, des d'un bon avís destrictament universitari, al programa Senyera de Història de la Música a Barcelona, i per això li hem demanat que vinguis avui, però també altra gent aquí present han treballat sobre música i nacionalisme, amb la idea de que, com és que no podem escoltar el passat? En aquests moments, amb canvis, fins i tot en la manera d'imprimir, es dona per suposat que podem veure el passat. És a dir, es combina una narració històrica, una narració sobre el que fou, d'alguna manera, amb imatges que ens ajuden a entendre aquest passat. Però això és mut, no té so. I si pensem en les nostres vides, molt sovint, la música té una capacitat de recuperació, gairebé tan poderosa com la olfacta, són coses que immediatament et retornen a un lloc, a un temps. I, en canvi, la narració històrica és absolutament insonora. Doncs pensàvem i pensem als partíceps que això s'ha de corregir i s'ha de corregir d'una manera activa i passiva. Passiva treballant el tema de música i nacionalisme, per exemple, de política i música, com una forma directa d'abordar la problemàtica de la història més senzilla en clau musical. Però també amb un altre element, i això ja afecta la natura d'aquest llibre, que és que un llibre digital amb música té una avantatge que un llibre en paper no té, que és que es pot posar, tenint en compte qüestions de drets, versions musicals de passatges o parts d'obres musicals que estan senticumentades. I, per tant, l'actor pot també passar a ser auditor, pot també passar a escoltar el que està sent comentat, i no necessita conèixer dos idiomes. És a dir, no necessita poder llegir solfets, no necessita poder llegir la música i reproduir-la al cap, sinó que el no fer-ho pot escoltar-la. I, per tant, una cosa que, d'alguna manera, sembla una desavantatge, es pot convertir en una avantatge. I amb aquest esperit hem fet aquest llibre. No tothom que va participar a les jornades va poder trobar el temps per fer el conjunt de l'obra, però tenim una representació variada, i és això el que ara comentem. Com hem de parlar tots molt poc, perquè com som molts, sinó que la cosa se llargarà indefinidament, se deixo ara mateix la paraula al professor José Avinoa, que insisteixo que és no solamente un partí, sinó un privilegi tenir-lo aquí avui. I no estic sent educat, com ara crec que veureu. Bé, gràcies. Evidentment que... no està sent educat, però a mi els delogis sempre em posen més nerviós del que sembla, perquè la veritat és molt diferent. En qualsevol cas, quan em van demanar de participar en aquest projecte, em va semblar molt atractiu per dos motius. Un és evident, perquè soc un defensor a ultransa de la interuniversal i universitarietat, que no es practica massa, i que era la manera d'establar contacte que ens havia bonit en algun moment, com a membres d'un tribunal en el professor Enric Ocelai, i l'UPF, que segurament sabeu, és un referent de moltes qüestions a Catalunya, i la segona és aquesta de treballar sobre el nacionalisme. Volia dir, també tot molt breu, que aquest tipus d'activitat i justament les casualitats són ben curioses. Parlava amb professors d'apartements, jo soc d'història l'altre, parlava d'apartements d'història, de geografia, per coses que ara no venen al cas, i em meravellava de com vivint en el mateix edifici i coneixent-nos per diverses coses, solen ignorar el que fa el professor del costat. Solen ignorar, sí, aquell parla d'això, però quan dius, exactament què estàs fent. I, en la major part dels casos coincidia, que estan dirigint projectes i la direcció o participant en projectes, jo crec que la millor manera de donar resultats i que no sigui veritat aquest aforisme que circulen els medis universitaris que els investiguen de debò són els químics o els bioquímics, i que els que fem aquestes coses del món de la cultura passem al rato, és que després d'haver fet debats de diversos nivells entre altres, un simposi, i això es converteix en una publicació que té la difusió que ha de tenir una publicació. I, aleshores, jo trobo que això és la manera de debò de contribuir el que se suposa que és la investigació, que és, diguem-ne, oferir les teves recerques en el món de la ciència universitària i la ciència en general. Dit això, com que s'ha de ser molt greu, jo diria que em va fascinar la possibilitat que els responsables de la publicació em van dir de seguida que sí, de ser alternatiu, que a mi és el que m'agrada. És a dir, sortosament en l'àmbit acadèmic, el terme nacionalisme ja està molt clar i molt definit, i doncs no cal explicar-lo. Doncs anem a veure-ho d'una altra manera. Anem a veure-ho des de la manera que, justament, l'exemple que poso darrere mena és utilíssim perquè és actiu totalment que és com la música pot servir de tapadera, la paraula no és massa catalana, però s'entén de seguida, per activitats paraleles, en alguns casos, el que m'estic referint és evident delictiu, és el cas mitllet, però no era aquesta la meva intenció. La meva intenció era mostrar que el nacionalisme és pintar la recuperació de materials populars en el camp concret nostre de la música i, normalment, amb l'excusa, la livi d'anem a salvar el país. Quan, en realitat, això respon a una motivació que, en la música, i em sembla que en l'art i en la literatura, sempre s'agiri, és que el senyor que escriu o que compon o que pinta, sempre acaba pintant, component i escrivint, el que ell ha viscut és a dir, que li surt el país sempre. I, per tant, jo no sé si els meus companys m'ho discutirien ara, el millor no és el moment, però en aquell moment va semblar interessant. Escolta, el nacionalisme és una excusa, el nacionalisme n'hi ha sempre. Hi ha un període de la història que això es va accentuar més. Doncs anem a veure com i per què va sortir això, per què es van fundar institucions, per què es va considerar que havia de venir a Barcelona gent important per modernitzar el país i ell es va aconseguir, això és el resultat, però també hi ha uns altres per què. Em va semblar molt interessant, en aquells moments, la intervenció, la... per altra banda, la definició del terme en el llibre està molt ben feta pel meu company aquí present de la Universitat de Saragossa, que fa un article científic molt seriós i molt ben anotat sobre l'extensió del terme nacionalista, nacionalisme. Per tant, jo em podia permetre, diguem, l'escusa de dir... Com que jo he treballat molt aquest tema, molt de temps, i d'alguna manera, això em permet veure que el terme ha estat també una excusa, una excusa per altres coses. I bé, doncs, com que això sempre són... esglaons d'una escala que no té fi, doncs se suposa que aquesta aportació permetrà pujar un esglaó, no la meva només, sinó tot el llibre, per suposat, i doncs queda aquí no gaire, doncs hi hagi algú que recuperi aquest material i discuteixi aquestes coses que són més d'opinió que de aportació de dades, i, per tant, anem contribuint al debat que és el que es tracta. En el món de la música, lamentablement, de debat n'hi ha massa. I va bé, que n'hi hagi perquè el debat sempre és fructíferi i dona resultats. Ja està, doncs agraï la universitat. Feu febrer que Magi permés... per mi és un honor, això el que ha dit l'Enric, no us ho creieu, que Magi permés col·laborar amb el seu equip de recerca en aquest cas puntual, i bé, tenim altres projectes que donaran lloc en el futur a altres realitats. Moltes gràcies. Així ho espero, que continuem. Jo, com anem ràpidament, dono el pas a un dels contribuents més aparentment heteròclics del projecte que és Marcel Farinelli, que és historiador, però també és músic, i va fer un treball d'una temàtica entre com et sorprèn. Bé, sí, jo, que han participat al volum, diguem que... sóc el més outsider, així podem dir. Vull dir, formava part dels grans quan vam començar a parlar d'aquest tema, però la música, en principi, encara estava fent la meva tesi doctoral, encara no era el tema central de la meva investigació, com a doctorant. Però, naturalment, quan he sentit els companys dels grans, l'alfonso, sobretot, que començàvem a parlar d'aquesta... de l'encontre i després del llibre, naturalment m'ha entusiasmat perquè, com dient-li, a part de historiador, sóc músic o tinc una gran passió per la música. I llavors he decidit que era l'ocasió per poder explorar un camp que em semblava nou, que em semblava completament... No m'havia explorat personalment, però també no tenia, jo, el coneixement d'aquest camp de la musicologia, perquè, evidentment, no es pot parlar de la història de la música o encara és un camp que no existeix. Però m'ha semblat un tema molt inspirador. Jo, com a historiador, m'interessa de la insularitat i de les nacionalismes, i sóc un historiador contemporàni. I la meva passió per la música tinc una gran passió per la música jamecana des dels anys 50 fins als nostres dies. I llavors allà he vist un tema en el qual jo podia unir dos besants, la besant de l'historiador, la besant de l'apassionat per la música i la besant de l'investigador, interessat en la insularitat. I la meva contribució, diguem, al volum és, com dic, no sóc un músicòleg, però m'ha semblat de poder entrar en una temàtica central, que és, diguem, tractar la música com un element que ens ajuda, primer i tot, a entendre un període històric, la seva cultura, d'unes pistes per entendre més bé el context social, el context polític, el context cultural d'un fenomen històric o d'un període que estem estudiant. Però també, com en el cas dels nacionalismes, en el cas que he tractat jo en aquest volum, en el cas de Jamaica, també com un element de canvi. O sigui, la música ja no com un contorn, com un element que dona més pistes sobre el context històric, sinó també com un element que porta el canviament, que pot funcionar com una gent, diguem, un motor de la història. En el meu cas, he estudiat com la música o les músiques, diversos tipus de música, de ritmes i de gènere, que són sempre a voltant de Jamaica, música caraíbica, música afroamericana, han pogut funcionar com motors del canvi polític. És cas impossible explicar els canvis que passen a Jamaica al 70, quan es passa d'una política més conservadora, cap a una política, hi ha un canvi de regi, de partit polític, una política més socialista, amb un, diguem, amb l'ull posat en Cuba. Tot això no es pot entendre, sinó senter el canvi cultural que passa a la, sobretot als barris periferics de les grans... de Kingston, la capital de Jamaica, sense entendre el canvi que és aportat per la invenció dels gènere que més coneixem com Jamaicans, ska, rockstidi i música reggae. I es tracta de músiques que tenen una important component cultural i polític i espiritual, també. I diguem que la meva contribució va en aquesta direcció, no només una música que t'haig jugat a donar elements per entendre més bé la cultura d'aquell moment, sinó també per entendre el canvi. O sigui, el ball, els locals on aquesta música es tocava, sempre estem parlant també de música que es repartueixen discos de vinil, no estem parlant de concerts en directe, estem parlant de... ja, locals de balls, és impropi, perquè és a l'aire oberta, però són activitats que expliquen... si ens fiquem amb la lletra de les cançons, amb les modes del moment i també amb la... finalment, la ideologia i la militància política de les persones que anaven a aquestes velades, velades musicals, llavors entenguem millor el canvi polític que ha passat a Jamaica i també podem entendre més bé el pes que té la música dins de la societat, perquè repeteixo la meva sensació al principi de començar aquesta aventura que m'ha portat a fer aquest capítol, era la percepció que la música, per a l'historiador, era com a molt un accessori, com a molt es pot citar l'aire d'una opera per parlar del nacionalisme en un moment d'una parlem d'Itàlia, parlem de Verdi, per exemple, però més allà no veia jo que la música tenia una importància per a l'historiador i crec que amb aquest volum també podem reivindicar la importància de la música com motor de la història, com la literatura, per exemple, un camp que s'hauria d'estudiar més, els historiadors s'haurien d'estudiar més, però tornem al problema que el paper, com s'explica ben el llibre, no parla, no canta, no sona, i llavors aquest llibre també em sembla una gran innovació perquè finalment, personalment ha estat una gran satisfacció poder posar notes musicals, una nota peu de pàgina que és, en realitat, l'enllaç a una cançó, i això crec que és una evolució important perquè, per a l'editoria, en general, per al nostre treball, i agraeixo realment la tota el grens per haver-me donat la possibilitat de participar en aquest volum. Gràcies, Marcel. Ara parlarà Alfonso Colorado, que és en molts sentits a l'inspirador del llibre. El llibre va sortir de llargues converses entre Alfonso i jo. Ell continua treballant, ha de treure un altre llibre, en principi en format semblant sobre la música del segle XX, mexicana, i ell farà clóenda, i després, com he dit abans, Mariano Lloret ens explicarà a tothom en facilitat com localitzar el llibre, com baixar-lo. Gracias a todos ustedes por estar aquí, por los participantes. En fin, hoy es la culminación de un esfuerzo muy largo, ya de varios años de trabajo, de un evento académico, primero y ahora de una publicación. En 1922, Aldous Hotsley señalaba en una prensa, apareciera un perèdic de Londres, que le parecía que la reciente marcha de las camisas negras hacia Roma podía verse prefigurada en Enrico Caruso. Estaba oyendo en la sala de su casa un disco y señalaba que le pareció en ese movimiento muy claro que la pasión y la fuerza, como distintos de arte italiano a lo largo de los siglos anteriores, en la pintura, en la escultura, había estado ausente de la música y que había sido esa la nota dominante en las últimas décadas y señalaba que, en su opinión, la cuestión dominante en el fascismo era justamente esta búsqueda de pasión y fuerza. Desde luego yo no voy a decir si estaba aceptado no en su juicio, sino me parece importante señalar esto como un tipo de ejemplo de los dilemas que puede haber al escuchar música, de cómo algo puede estar presente de muchas maneras que va a la presencia política mucho más allá de la música expresamente política. Justamente este libro tiene como punto central explorar esa variedad. La música no está únicamente en la música expresamente política en cuestiones como hipnosis, canciones, patrióticos, de partidos, etcétera. Y ese punto de variedad está presente de entrada porque en el pentagrama político hay musicólogos, sí, pero también hay historiadores, hay sociólogos, hay filólogos y hay también ejecutantes de música. Por ejemplo, estuvieron... hubo un recital al final de las jornadas en 2014 aquí, entonces se interpretó un programa de música nacionalista para voz y piano. Por otro lado, hay también variedad de entrada y esto me parece muy importante en el acercamiento a los géneros. Está la música clásica, pero también está el reggae, está la música hecha por coros en Cataluña, esta tradición coral muy importante que hay aquí, y hay también sasuelas. En fin, esto es muy variado y esto me parece fundamental porque mucho de los acercamientos diría, incluso que la mayoría acercamientos a los temas musicales se definen en primer lugar por el género y pocas veces establece un diálogo entre estos. Además de la variedad, me parece interesante que hay una serie de prejuicios que son dominantes también muchas veces en los acercamientos a la música, un poco como lo que señalaba... Yo sabíño ahora sobre esta falta de diálogo en sedes, pues también ocurre algo así muchas veces al acercarse a la música. Por ejemplo, es significativo que en la cultura en lengua académica, en lengua española, el estudio de la música, desde un punto de vista político, social, económico, sea muy parco. Algunos de los textos que uno puede encontrar la consideran a la música una especie de apéndice, de algo que puede ser más o menos ilustrativo, pero no se le concede mayor importancia. En el caso de los psicólogos, es muy común que trabajen sobretodo a partir de un género, porque el acercamiento muchas veces predominantemente sigue siendo formal. Entonces, una canción popular o un hígno puede ser en términos musicales, muy sencillo, entre comillas, y por lo tanto, no amerita el tipo de análisis que puede hacerlo otro tipo de obras. Y en el caso de los musicólogos, por lo menos, por ejemplo, en el contexto que conozco más en México, que es una disciplina psicológica muy militante, se entiende que se tiene que estudiar básicamente la música tradicional y popular, y que estudiar algo, por ejemplo, como la ópera, la música clásica, pues es contrario a esta disciplina, porque es la música de la burguesía y de los enemigos. Entonces, se tiende a marginar. Y, de alguna forma, estoy simplificando mucho lo que acabo de decir, desde luego, pero me parece que estos elementos, estos prejuicios, gravitan sobre el acercamiento a la música. Justamente, en esta publicación, se busca cruzar esas barreras y establecer un diálogo. Como se llama el libro, es muy variado. Entonces, hay acercamientos, por ejemplo, desde lo conceptual, como es el caso del profesor Carreras, de la Universidad de Zaragoza, que está aquí presente, la gracia en su presencia, que justamente antes de empezar en esta tremenda discusión sobre música y nacionalismo, empieza por decir, antes de entrar en ella, habría que ver cuál ha sido la historia de la palabra y del concepto de música, nación, música y nacionalismo, y es sorprendente la variedad de cambios que ha habido en estas ideas, conceptos y palabras, en los últimos dos siglos. Nos da una idea de lo importante que es definir los términos, de palabras tan comunes en nuestros días, como música y como nacionalismo, antes de empezar a estudiar estos temas. O el texto del profesor Avignoa, que muestra la importancia capital del estudio de la música y, en general, de la práctica musical en la conformación política de la dinámica del nacionalismo en Cataluña, a tal grado que al terminar de leer ese texto, uno se da cuenta de que si no se toma en cuenta esta dimensión musical no se puede entender la actual discusión política sobre este tema. O en el caso de Marcel Farinelli, de entrada, por ejemplo, le da la vuelta a una música que es casi oficialmente una música de lo cool, de lo feliz, que es el regué, la proyección internacional mundial que ha tenido este género musical y él se encarga de ver sobre todo lo que ha ocurrido a nivel interno en la isla de Jamaica y muestra cómo una música que puede sonar en las antípodas del nacionalismo y de lo politizado también tiene esto en el centro. Termino recalcando un elemento que me parece central, que es el hecho de que este libro es interactivo, que los autores mencionan ejemplos musicales que uno puede escuchar de inmediato a través de vídeos y que esto hace el libro de alguna forma democrático porque no se necesita formación musical, como muchas veces ocurre evidentemente cuando hay un pentagrama en un texto y esperemos que esto sea de gran ayuda para el lector. Entonces, esta publicación muestra cómo de la misma manera que el estudio de la música no es patrimonio de los psicólogos, que no es necesario saber solfeo para hablar sobre música, que puede estudiarse de muchas maneras, de la misma manera que desde luego un psicólogo no solamente hablará de cuestiones formales, sino de políticas sociales, históricas, antropológicas, así que esperemos sobre todo que ustedes le echen un vistazo a este libro. Un vistazo. Y una escucha. Y una escucha, exactamente. Gracias a todos ustedes. Ahora, como dije, Mariona Lloret nos recordará las diversas maneras de poder acceder al texto. Bien. Hola a todos. Muchas gracias por venir. Me siento como una mujer del tiempo. No, no está bien, se ha pasado con el mouse. Gracias. Bien, yo me sumo a todo lo que se ha dicho hasta el momento. Yo creo que este libro es muy innovador, sobre todo yo no vengo para nada de la historia de la música o de la musicología, por tanto, soy testimonio de que... Bueno, sí, sí, soy música, no ejerzo, pero he ejercido. En cualquier caso, es un libro que se lee muy bien, es interesantísimo y la innovación tecnológica es evidente. Entonces, es muy sencillo entrar, simplemente tenéis que ir a la página web, si us lo queréis apuntar, de grans.wibli.com, vamos a hacer... vamos a ir aquí, que es básicamente la página web de nuestro grupo de recerca, perquè hablan que es tiene un grupo de recerca en estats nacions i sobiranies, el Grans d'aquí de l'OPF. Aleshores, bé, aquí, si voleu de pas, li podeu fer un cop d'ull al nostre grup per veure què fem. Simplement anem a Publicacions i aquí mateix apareix. Aquí tenim tota la sèrie de publicacions on-line que hem realitzat amb el grup de recerca, bàsicament sobre temes de federalisme. I aquí mateix el veieu. L'hem penjat amb ISO, que és una plataforma que funciona molt bé per llegir a través de l'ordinador, que ja sabem que llegir PDF és una mica engorrosa, a vegades. Aleshores, bé, aquí hi anem. O, si no, també hem posat el PDF més tradicional per tal de fer la lectura bé, d'abans. Aleshores, aquí he pensat que potser interessaria veure l'índex, perquè poguéssim veure la varietat de gènere i de temàtiques que es tracten. I, també, com comentava l'Alfonso, una de les avantatges d'aquest text és que, com veieu, aquí hi ha tota una sèrie d'enllaços en els moments pertinents del text per poder escoltar a la vegada que llegim. Simplement, cliquem aquí, s'ha de tenir connexió a internet, lògicament, i, per tant, així, rotlla el text. I ja està. Bàsicament, aquesta és la manera com entrar. Si algú té algun dubte o alguna pregunta o teniu problemes d'accés, podeu consultar el nostre... Poder contactar-nos a nosaltres, aquí, a través del contacte, i us ajudarem en tot el que puguem. I gràcies. Fetitzo, que Mariona ha estat una articuladora i contributora, una autora del llibre, i entre Mariona i jo vam fer amb major o pitjor en set, però vam fer l'enquadramint de les seccions del llibre i el muntatge del llibre i els textos que encuadren les diverses parts. Tenint alguna gent, alguns assistents privilegiat, si partíces a l'encontre, com precisament el professor Carreras, doncs em semblaria nulla educació no invitar-li a comentar si vol, si li ve de gust, i si tampoc forçar-li si no li ve de gust. Per avui dir que la seva presència és prou significada, com per a que tingui no solamente dret de presència, sinó dret de veu. Si em permets una nota, peu, de pàgina. Quan he parlat jo no l'he dit el nom i el cognom, no és rivalitat acadèmica, és que per nosaltres pel Grémi és el Hansi, i m'ha semblat que amb un acte acadèmic, i està aquí entre nosaltres el Hansi era poc educat, però és Juan José Carreras entre cometes Hansi. Si m'agrada agradecer la invitació, venia efectivament amb l'interès i l'il·lusió de veure que efectivament aquest projecte, que ha tingut un recorrido muy largo, llegava efectivament a su final, i esperem que tot final, a més, un principi, i el que em sembla fonamental que sea lo que sea subrayado aquí, que sea efectivament una publicación interdisciplinar, que sea de consulta sencilla y muy fácil, universal en tant que se tiene acceso a la res, y que eso debiera permitir, efectivamente, llevar un tipo de reflexión y un tipo también de colaboración entre la humanidad y sobre todo la historia y la música en este caso, que en otros países quizá está más avanzado y que aquí está todavía, digamos, en una fase inicial, pero muy interesante y muy prometedora. O sea que mis felicitaciones a los editores, porque bueno, algunos que hemos editado libros porque sabemos que es un trabajo que lleva muchísimo tiempo y que se acuerda a los editores cuando las cosas no funcionan, pero cuando funcionan se da por, digamos, por sobreentendido, que tiene que funcionar. Entonces, agradezco extraordinariamente el trabajo y felicito realmente a los editores. Gracias. Agradezco el professor Carrera, su... no sé cómo decirlo, que hacía su aprobación, a lo que es su propia obra también, el ser él o un partícipe, y dicho esto, pues, abro la sesión a quien quiera preguntar o comentar si es que alguien quiere, si es que algú vol, que somebody wants to, en cualquier idioma de la casa, hacer reaccionar ante el pentagrama político. Bien, pues, si no hay mayor reacción, a todos los que hemos hablado, agradecemos muchísimo la asistencia de los que han venido, y desearíamos mucho que su silencio no fuera, no era silencio de la no lectura, sino que, utilizando el boca o oreja, corriera la voz respecto al libro, y el libro tuviera lectores y auditores. Y con eso les doy a todas las gracias y cerramos la sesión.