 Det er en LibriVox-indspildning. Alle LibriVox-indspildninger er offentlighedens egendom, for at uderligere information, eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. Gul og Eger er Otto Martin Møller. Denne indlesning er Christopher Hundstahl. Kapitel 14 Til Paris. Erik fandt, at han straks burde være rejst hertil. I den fri fristat måtte han velkunde offentliggøres i en opdagelse. Om noget sted. Paris gjorde straks et tiltalende sympathisk indtryk på ham. Dens egen domlige, inciterende luft. Onnelive, sonholdtige, som han sagde til sig selv. Vi ud i den små gader. Det egene kunstneriske sving, over mange folklige småtting, tog ham fanden. Han simpelthen blev lettere, og han åndede frierre. Han ville opsøge redaktøren af Journal Chemik, og den berømte chemiker Dysi, beratte om sin opdagelse, og anmode ham om at offentliggøre den i sit tidskrift. Dysi var videnskabsmand ud til fingerspæsserne, visste han. Om så verden ramlet sammen over hovedet på ham, ville han gøre sit til at bringe opdagelsen frem. Og stod den første tidskriftet, der nåede frem til alle chemiker og alle lande. Motte, de her statsmænd, gør gode miner til slitspil, og hjælp sig ud og forlare enhed som de bedste kunde. Hvor ledes, ved kom ikke ham. Erik havde ikke mere nogen følelse af at blive bevoktet, og anden dagen efter sin ankomst til Paris, begav han sig ud for at opsøge Dysi, fra tidskriftet, visste han gader og nummer. Det var dejligt mildt vær, med strålende sol. Der var forår i luften, og kastanjetræerne langs bulevarterne, stod med store svulmende knupper, redet til at springe ud. Det var en højtidsgang fra Erik Polsen, denne til den store chemiker, der ville tage mod ham med åbne arme, og gøre hvad der stod i et menneskesmagt for at overvinde alle de andre toblige betænkeligheder. Der var porten, der boede den store mand, som han i så mange år havde set op til med beundring, og så ofte ønsket at se. Nu skulle han stå overfor ham som sin lige mand. Erik ragte hånden ud for at ringe på, da han herrer i det samme stansede ham ved at tage hatten af og sige, undskylde min herrer, de søger professor Dysi. Ja, svaret Erik forundret. I så fald, så jeg var nødt til at anmode dem om at følge med til politichefen. Var ledes. Erik gjorde et skridt tilbage. I lovens navnsvaret herren, og fremvist det et skærf under fraken, Erik sagde ikke mere. Han forstod, at han havde taget fejl, da han troede sig i et frit land, uden modstand fulde han politiemanden. Cheften for det parisiske politi tog ordentligt høftligt imod ham. Han handlede kun efter allerhøjste ordre, og havde uden tøven at følge at have Polsen til Republikens president. Og med et øjeblik ville der komme en vogn for at bringe dem til L.U.C. Republikens president var den bekendte historiker Charles Palle, medlem af akademiet. Han modtog Erik i sit biblioteksværelse, og tilkende gave overfor politichefen, at dennes nærværelse ikke med jer var nødvendig. De har handlede meget uklogt, M. Che, ved at ville opse, professor, du siger, begyndte han. Tiger formodede, at det skete i den hensigt, at overtaler ham til at offentliggøre deres opdags i hans tidskrift. Erik benægtede det ikke. Jeg kan tænke det. Men forstår de, at det er en ting, der ikke på nogen måde går an? Jeg rende, at de ikke var den danske konsejlspræsident, sagde jeg til dem. De måer ikke undre dem over, at jeg ved lige så god beskid med den samtale, som om jeg selv havde været til stede. Jeg vil ganske lige fremfortale dem, hvordan det hele hænger sammen. Gennem det danske udenridsministerium, er der tilstilet alle stader over hele verden en fortrolig meddel som deres opdalese. Og den samtale, de havde med ministeren, for at man kunne vokte sig for at tage forholdsregler mod den fælles far, til alle stader er enige om, at deres forunderlig opdalese rummer den allers største far for alt hvad der hedder civilisation og ordnede samfundsforhold. Den kan, og tør derfor ikke offentligt gøres. Og de forskellige regeringer har i den anledning givet hverandre de alarmist bindende forsikringer om, at de hver et sær vil være på sin post. Og hvis det gøres nødigt, bringe de mest yderliggående forholdsregler til anvendelse for at forhindre, at deres opdalese kommer til offentlighedens kenskab. Tror mig, de gør bedst i at tage hensyn til det, jeg har betrovet dem, ikke mindst for deres egen skyld. Man vil i øvrigt ikke gøre det ringeste skår i deres personlige frihed, og når alt kommer til alt, synes de mig næsten, at de selv måtte have den største fordale af time opdalesen. Der er ingen, der tænker på at forhindre dem i at fabrikere så meget guld de ønsker, og anvende det på hvilke som helst måde de selv vil. Hvad vil livet ikke på den måde kun byde dem? Selve statens indtægter er begrænset af borgerne skatteevne og parlamentes bevillinger. Deres damer mod begrænses kun af deres eget for godt befindende, og de ved jo, presidentens milde, at for guld er alt til salg. Der blev det øjebliks pause. Man, på den anden side med Schubert Paulsen, må jeg give dem ret i, at det var søn, om man sådan opdaleses skulle forblive en enkel mans egendom og dø med ham. Hemligheden burde da imod tilhøre en stat. Der kunne udrettes det utroligste i civilisationens tjeneste på den måde, og uden at være ubesked, tror jeg, at jeg tør at sige, at i ingen stats ege ville hemligheden i den grad være på sin plads, som i Republiken Frankrits. Erik gjorde en bevægelse, eller om de ville bevare hemligheden for dem selv, kunne de uonligt stille et vist kvand som guld til vores disposition. Frankrig ville videre påskønne det, og en stat kan udtrykke sin erkendelighed på mange måder. Jeg er præsidentsvaret, Erik. Man har tilbudt mig en krone, når præsidenten blev alvorlig. De kommer fra Berlin, og de afslå den. Jeg afslå den. Jeg kan kun ære dem derfor, men lad mig en ugen gang for deres egen skyld på det mest indtrengende advarete mod uforsigtigheder. De er blevet en advaret i en gang før i København. De arrænder det, da de ville lave berætningen om deres opdagelse trygge. En hver anden stat end Frankrig ville have brægt strange forholdsregler i anvendelse mod dem i den forlægende anledning. Jeg hørte det samme sige en gang før. Men jeg forstår ikke, hvilke forholdsregler de kan tage imod mig, svarer Erik. Det er dog ingen forbrydelse, jeg har ville begå, og så længe jeg ikke kommer i direkte konflikt med låne, kan de der højst udvise mig. Og jo, Michø, der er noget, der hedder, er nærmede munden til jeg ikke søger, og vi er skridt over. Erik får tilbage og blev lej. De forstår, at staten kun nødigt griber til sådan et nye, vedblev præsidenten. Men når det ikke kan være andet, i midletid, er han flot om en let tone. Jeg anter, at de har været udvidende om, hvad jeg her meddelt dem, så de først nu indser det fuldstændig umulige og håbløse i, for dem at få deres opdale til frem. De vil ikke kunne foretage dem noget, uden man holder øje med dem. Jeg vil derfor lave, som om inden denne gang er passeret. De ved jo nu, at en gang til går det ikke. Frankrig ville også kunne have tilbudt dem en krone, tilføjet præsidenten, følgende sin egen tankegang, og skulle det øjeblik komme, da de ønskede, men det kommer aldrig her præsident, og også vejret præsidentens milene. Man skal sove at sjældent anvende ord aldrig. Tilad mig derfor at fuldføre sætningen. Skulle det øjeblik komme, da de ønskede, at afhænne eller til dels afhænne deres opdale, så kom til Frankrig. Ingen stat vil vi så mere erkendelig. Men jeg formoder, at de dover i hvert fald nu ikke tænker mere på at offentliggøre deres opdale til. Tilføjet han, det er ikke stødt begrebet med at gå. Det er denne gang de er der kan gå, hvorhen de ønsker. Ikke indtil videre i det mindste, svarer jeg ikke. Ikke så længe staten vil nedværdige sig til at bruge slitmiddel. Salus Populi Summa Alex Esto, svarede præsidenten og trakt på skulderne. Derpå buggede han til afsked. Slut på kapitel 14 og start på kapitel 15. Omtrend midtvejs mellem Alicante og Carpe de la Nave, i det syneslige spanien ligger et par mil til afstand fra køsten en lille klippefuld ø. La Isla Verde, på ikke åren kvart kvadrat mil størrelse. Den spilikkenhed er yndefuld. Mod sydvest ligger bukten ved Alicante med sine mange hvide sejl åben forblikket. Mod nord og øst har man vidtudsigt til spanien. Særligt den stejle bjergkede, derfor al køj, går helt ud til havet og tegner sig skarf mod den nordlige himmel. Det tager sig imponerende ud. I nordøst skimter man omrisene af Ibiza og for Manterra. Og mod sydvest har man endelig for sig det friske blånende middelhav, så langt synet kan række. Stedet er ensomt. Den spanske køst lige overfor at øde, og kun Emilis afstand ser man skipe, der løber ind til Alicante eller søger nordover til Valenciar. Öen selv er på grund af sin klippefuldhed og ringe størrelse ubebygget, og dens plantevægst er frode urørt som en urskås. Den spjaveskåninger er tæt bevokset med slymplanter, og i dalende danner oranger og guldrejn, fin træer, myrter, buksbum, små skåre, papirgræs, bregner og kakthus titter frem alle vejene, og den hvide chasmin blomstraver alt i skylden. Denne ø havde I ikke købt af den spanske regering, der havde lavet sig den betale med en ret ansiglig sum. På et højtliggende punkt havde han ladet opføre en skinne marmorvilla, og en vi på øen sydvesttiden, hvor omdannet til en havn, hvor en dampjagt stadig lå med dampen oppe, redde til at gå til søs, når det ønsketes. Siden begyvene i Paris og samtalen af Præsident Chas Pall havde eakturet om i forskellige lande. Han havde opholdt sig et halvt og sted i Montpellier, gjorde den afstikker til Egypten og Constantinople og så videre, men ingen steder havde han haft rigtig ro på sig. Nu havde han besluttet at slå ned på den ensomme ø, træt og ked af menneskene. Han ville latter til at arbejde. I villagens studietage indrette han sig i laboratorium, så rit og fuldstændigt som muligt. Der fandtes alle lidt tænkelige instrumenter fra urevometre til saxlets fedt mængde bestemtelsesapparat, ting som Eriks antyndigvis aldrig ville få brug for. Gasometrene var er platin. Lige så de fleste andre metallredeskaber, og i store ibenholdskabe fattes glas med sig godt som alle bekindte forbindelser, der nogen lånlåd sig opbevare. Erik havde fundet en egen fornøjelse i at få alt dette samlet, overbevist om han var ejer af det første kemiske museum i verden. Men nyheden sin terrasse tabte dette imellemtid snart noget af sin tiltrækningskræft for ham. Han forsøgte at indlede et virkelig systematisk arbejde i laboratoriet, påvirket af nærtliggende tankeforbindelser, gav han sig i nogen tid til at studere diamanternes tilblivelsesmåde og muligheden af deres fremstilling ved kunst. Men han nåede ikke ud over de resultater, andre tidligere var kommet til. Det blev kun mikroskopiske resultater. Så gav han sig i færvæt en organiske kemi. Han begyndte at dyrke sjældende planter i haven og fik anlagt et drivhus. En tid fuldte han planterne på deres forskellige udviklingsstrin, analyserede råd, stængel, bladet og frugter, og menede til sidst i frøet af en art krydderlille, at han opdagede en ny organisk base. Dette gav ham etter liv. I en fart fik han en afhandling færdig, og sendte den til lige med en prøve på stoffet til Chanel Chemique. Han viste, at i spanske myndigheder om hyggeligt undersøgte et værdbræv han afsendte. Men et par måneder efter fik han den natter tilbage med høfelig underretning om, at stoffet havde været kendt allerede i flere år. Der med opgave han plantekemin. Han indsov, at han måtte anvende at skille i år til speciel studie, inden han kunne opnå noget af den vej, og det havde han ikke mere tollemodighed til. I nogen tid omgikkes han med tanken om at føle sin egen opdale til videre og udstrække dens konsekvenser over et større fældt. Men det blev ved tanken, ud tilfreds med tilværelsen, og sig selv kunne han nu i dag gå uden og tage sig noget egentligt for. Han sporlede åretsvømmet af vinskablige tidskrifter, men han gad ikke mere røre ved dem. Det var ikke som på Røninggårdsfabrik, hvor ankomsten af Sean Al-Chimik havde været en begivenhed. Til sidst gik han kun at pusle med sit museovn, filtrere en væske, der var blevet unklare. Efter så, om ikke der var et stof flyt hen, og så videre. Selve forholdet mellem ægtefælderne lede under alt dette. Netop fordi de ikke i rent materielt forstand kunne ønske sig noget, de ikke allerede var, eller med største lethed kunne komme beskidelse af, var der kommet noget dødt over deres daglige liv. De behøvede ikke mere ønske sig småting som hus, hage eller vogn. De eget nøglen, der åbne alle dører, men som samtidig lukket op for kedsomheden, de lede under dem, uaktede af, at de ikke talte om det. Og begge ting, de med en blanding af rørelser og vimod tilbage på de lykkelig dage på Røninggårdsfabrik, der kun lidt over halv 100 kroner skulle række fra hele måneden, og de ikke i det stormændere følte sig suendelig lykkelig. Nu faldt det om at aldrig mere en, der kalder sig det lykkeligste menneske på jorden. Og ikke hende af at klare, at det måtte de være to om. Det pinte dem begge, at han måtte gå omkring ukendt og forholdsvis upraktet, mens de med sig selv visste, at hans navn borde være på alles leber. Han blev en regel holdt for at være en hoved rige englænder. Ikke andet, ikke mindre. Under et ophold i mor P.G. havde han søgt at knytte forbindelser med de lærde kræse og opnåde at blive medlem af det fysisk matematiske selskab, men han visste, at det kun var sin ridde om, han havde at takke herfor. Og følte godt, hvorledes han i virkeligheden blivet overset og regnet for indtid. Han havde været i selskab sammen med en professor fra Paris, som ved at have konstruerede en ny dynamo elektrisk maskine, havde vundet et ikke ufortjen ryg, og talte med ham. Men han havde godt følt, at tross alt udvist høflighed, så den anden ned på ham, så på en velhavne dilettant, der giver for sig indtid betyd. De skulle blot alle sammen vide, havde han vidst sig selv tænkt, men viste den alene hjælp ham indtid. Han ville se dem for sine føder, disse overlejende herrer, og en løsa af beundring. Han havde rett dig selv. Og dog kunne det ikke ske. Jo længere tid, der gik, desto mere plade denne tanke ham, det kunne det ikke ske. Han havde været frygtlig dum, da han gik op i banken Dania, uden andet mål, end at højere, hvad man ville sige til hans opdagelse der. Frygtlig dum, fuldstændig idiot. Han havde været naiv nok til at indbilde sig, at ingen kunne lægge ham et halmstro i vejen, hver øjeblik han så ville offentligt gøre sine opdagelse. Han burde have overrasket dem alle uforberedt. Knækket halsen på guldgevelen, mens han havde haft den i sin magt, straks uden ophold. I stedet for at lave det kunstige øjeblik slet sig af hende, så den nu bare ringte ham op i øjnene. Hvad burde han så om, at guldet nu under fire øjne var ham en lyde i tjenere? At der ikke mere var den ting i verden, han behøvede mere end at pege på, for at den skulle blive hans. Kun et ville han. Berømelse. Et udødeligt navn. Det eneste, han ikke turde gribe efter. Han spekulerede sig hjernet om, for at udfinde et middel ved hjælp af hvilke han kunne bringe sin opdagelse i verden. Uden at nogen kunne forhindre det. Lægge beskrivelser af opdagelsen i flasker og kaste dem i havet. Gåb i en luftballong og kaste dem ud. Og det var nonsens alt sammen. De ville ikke nå de rette folk, videnskapsmændende. I det højeste kunne en stat rarene opdagelsen, og det var det værste af alt. Nej, han kunne ikke spekulere sig til nogen løsning af spørgsmålet. Skulle det løses, måtte tilfældet bringe afgørelsen. Men det, det uvirksom elev har nu ført det. Denne timernes seje, snejlen, så hen var ikke til at bære. Han kunne ikke holde ud mere på den ene som ø. Så heller har kastet sig ud rejselivet på lykker og formet. Slut på kapitel 15. Det er en LibriVox-indspildning. Alle LibriVox-indspildninger er offentligt en sejndom, for yderligere information eller for at melde dig som frivillig. Besøg LibriVox.org. Guld og ære er Otto Martin Møller. Denne indlesning er Christopher Hundstahl. Kapitel 16. Erik og hans husdrog rejste verden om. På eget skib. Et prægtigt fartøj. En svømmende befistet borg. Der var gået ry over hele verden af dette skib. I det halve år, det havde stået på hverftid i Glasgow. Skønt, man havde gjort sig som egen umage som muligt, for at offentligheden ikke skulle få noget at vide om det. Ejren. En særling, der vist nok havde været sig en alldeles klosal formu i Østingen og Kina. Efter hvad man sagde, havde ønsket det så. Men da over 1000 mennesker dagligt arbejdet på fartøjet, kunne det ikke undgås, at alle europæiske bladet, med times i spidsen, brugte følgende meddelse. Et mærkeligt skib er for tiden under bygning på æggelsons hverft i Glasgow. Det bygges platiniseret hærdede ståleplader og indrettes man hed til ukend komfort. Skønt, det efter forlydende, nærmst skal være bestemt som et lystfartøj, bevæbnis af mekanoner, at forholdsvis svær kaliper og indrettes i flere hensiner som et kridskib. To overordentligt kraftige maskiner er ny sær af en konstruktion, vil give det en usse vanlig hurtighed. En suite af told, ommeligt praktfuldt udstyret kahytter, med ægte forgyldte lofter og ibenholds paneler, strækkende sig fra Akterstavnen til midt skibs, vil afgive et ganske særligt, magnifikt opholdssted for dette mærkeligt fartøjs ejer, der eftersigne skal være en mere end hovedrig udlænding, som i sin egenskab af ejer er udstrakket guldlager i andre verdens dele, ikke behøver at lette komme an på nogen få 100.000 pund mere eller mindre. I virkeligheden antags det vidunderlige fartøj, som vil komme til at stå sin pesider i år, have landen million pund sterling for uden den kolosale værdige af dampkædlerne, der forfærdiges af valgshedplatsen. Skibet døbtes kemige, det græske navn for kemig, og løb af stablen sammen med det nye århundrede. Det viste sig være ualmindelig vellykket bygget, og prøvefarten løb satels heldigdag, uagtet, at den blev fortaget i hårdt vær. Kemiere var efter køndy i Søvfolk's udsavn, et af de præchtigste skibet, der nogen sinde havde lagt ud fra en havn. Indjustede kun tilbage, at fuldehen det tindere udstyr, og heller ikke i den hendes ene blev noget sparet. Et prægtigt kemisk laboratorium indrettet smidtskibs, hvor slængringen var mindst, og ene salongerne fik et udvalgt naturvidenskabligt bibliotekplads. I et særligt skab fandtes hele middlallernes alkemistiske litteratur, så fuldstændig som det var muligt for en privat mand at skaffe sig den. Overskrivbordet i arbejdsværelse hanget udmærket maleri af en dansk kunstner. Det forestillede Rønningors fabrik, set i et sommerligt tusjmørke, mens motion rundt om dampede og ilden fra glødeovnene lyste. Et udvalgt mandskab er prøvet i Søvfolk fuldentlig skibets udstyr. Til kaptegen havde Erik udset sig en yngre udmærket dansk mand, forhenværende officer i den danske marine ved navn Allslev. Listen over det samlede mandskab kom til at se således ud. Allslev, kaptegen, smith, første styrmand, jonker, anden styrmand, Atkin, proviantforhandler, Wurth og Jackson, maskinevæsper, Luigi, Semski, Patterson, Fyrbyderer, Ocalli, Bødsmand, Mendes, Myller, Peter, Brown, Calandro, R.V., Paul, Matrosa, Prosper, Cock. Således i alle måder udruste som et fartøj af først glas, Stark kemier i slutningen af januar og 1900 i søen, og så er det kursen af Atlanta-havet til. Samtidig stod en kongelig engelsk Kovett, der i nogen måneder havde krydset i Nordlanden til Søs og styret samme vej. Således af de to skipe stadighed hinanden i sikte. Südvæst for Ierland mødte de et hurtigt sejlende fransk krigskip, der efter havde væxlet signaler med Englænderne, satte dump op og fulde efter. Slut på kapitel 16 og start på kapitel 17. Chemiet drev sikte fremad, for halv kraft på 90° væstelig længde og 32° sødelig bredte hend ved 300 mil væst fra den chilenske køst. Thermometeret viste 26,6° celsius i skylden, i et exaltetid arbejdsbord og liste. Tæt ved siden af satte hans husbrug og skrev, gennem min åbenstående luge så man ud over det blånende sydhav, hvor langt ude i horisonten grå ind fra den engelske Kovett tegnet som mod himlen. Der var noget træt og opgivet over de to ægte folk. Deres kinder var bleje, og konchillen formede deres leber sig til et smil. Søvnløse netter, fulde af groblynder efter tanken, havde præget bækkes ansigter. Hvad leser du spurgte hun, og lyftede hovedet? Tugnen lød stillfærdig og sagt modig. Og er din piessa af en tysk socialist, svarede han og strøjs over panden. Et flyveskrift betitlet med GULKALVEN, en ganske mærkelig bog forresten, der har skrevet lige ud af vore hjerte. Hør f.eks. hvad han skriver her, og han gav sig til med sægtig stemmer og leser op for hende. Søvnløse guldet blev verdens mare. Den forbandelse, under hvilken folkene vridder sig i vonde, destieler den fattige sprød ud af hånden, hvormed han skal mætte sin sult, og fylder den rige spære med overdådighedens beskid. Det røver mennesket hans naturlige ro. Den, der ikke har det, tænker kun på at komme i besidelse af det, og den, der ejer det, har særlig søvne ingen ro, fordi han drømmer, man vil berøve ham det. Begærlighedens instinct, suhus ind med modermelken, udvikles, og fuldkommende gjort gennem slægtlede efter slægtlede, og alle andre følelser trænings i baggrunden fra det ene, at beside, år for år, dag for dag. For hvert nyt menneske, der fødes, direr denne brønne, og den vil ikke ophøre før guldet, det er det forbandede, ulykkeskabende guld, at kaste i støvet fra den trone, for hvilken den nu behersker alverden. Æglet hæftesynke, Ægkesant, det er om trønd som vi føler det, og hvor i finder han så midt til at råde bod på al denne elendighed, spurgte hun interesseret. I socialismen naturligvis, og hvem siger de mennesker ikke har ret? Men indtil den tid kommer, for der er værds længe til endnu, ja, hører videre hvad han skriver. Men hvor findes den mand, der slår til første slag? Den med Sirius, hvem folkene blot venter på, fra Europa deres hos njerner, han som først er frem og reklærer krigen åben at sige, i dag er det guldes sidste dag, han som reklærer kongernes og regeringernes, disse guldes elendige tjenere, at den store revolutionstage er ene, når kommer han, og ved hvilke våben vi han sejrer, eller starkels menneskehed, vil han måske aldrig komme? Hun rejste sig og gik ind til ham, og lavede hånden på hans gulder, der tendtes i hendes blik, og en begejstring hun havde følt, hende dag på gaden i Berlin, da han kom fra den tyske riskansler, og hendes stemme skældvede let, da hun sagde, han kommer, for du Erik, er jo den med Sirius, de venter. Han så hen for sig at smile bedtart, ja, men en sølle med Sirius, bastet og bundet på alle kander, en ufrig, der ikke råd over sine egne handlinger, jeg skal så sandt ikke komme til at udrette stort i verden, Erik, i den stemme lyd højere og klare end ellers, vi må ikke fortvivele, hører du? Det kan ikke blive vedsomhed til, ellers går vi begge til grunde, vi må tage sammen, føle, at vi har et ansvar, og om ikke forandre, så er det mindste for os selv, der må give sin udvej, når vi må finde den, det er ikke til at udhålle det, som det er nu, mindst for dig, jeg ser jo hvordan du pinges under den sløvhed, og led i gang, hver en mand Erik, retter, rustater, husk du er født til noget stort, men han bare skjul det ansigtige sine hænder, det er lidt nok at sige i det min ven, svaret han lavmelt, hva' tit tror du ikke, jeg har sagt mig selv, at jeg burde tage mod til mig, og ikke opgive mig selv, men hvad skal jeg gøre, jeg øjner ingen udvej, der er lukket for mig, hvor jeg så vender mig hen, jeg kan ikke så meget som lyfte en hånd, uden at de er over mig, se det er ude, han peger ud mod horisonten, hvor korvætten skimtides, hvad ved du, jeg startes fanden, men man skal gøre, du tager fejl Erik, svaret hun med styrke, en mand er ikke fanden, så længe han har en vie, vi har været alt for forsagte begge to, og opgive alt, endnu før vi havde kæmpet, hvad kan det hjælpe, vi sidder her og læser om, det vi i virkeligheden selv burde udrette, vores sag må være vort liv, vi må sætte alt ind på det, og hvad har vi egentlig gjort, lad os skremme, og indtil andet, er vi ikke om bord i vores eget skib, og kan vi ikke sejle fra disse fangevoktere, Erik, mand dig op, lærer sig nat, mens det er mørkt slukke vores lanterner, og løbe fra dem, hvorhen, og lige meget bare bort, til et fremmed, usybiliseret land, om du vil, og så, så den spørgte mand ikke Erik, svaret hun fast, og så ham i øjen, mindst en stor mand, ved du efterverden skal sige, at du kun tilfældig gjorde den store opdagelse, og ikke havde mod til at bære den store konsekvenser, hun tænkede stemme, Erik, det kom næsten viskende, ved du de skal sige, du var bange, der får en flammende rødme over hans ansigt, og han måtte vinde blikket, hans hen og knyttede skrembakligt, og naken tyngede som under at trykke, der gik nogle øjeblikket, uden at nogen af dem gjorde en bevægelse, men så ventede han sig pludselig mod hende, du mener, om jeg er en mand eller, er en pjalt, sagde han, stemmen var hård, hun så på ham, det ansigt kendte hun ikke, det var hårdt, strengt som den tone, hvor han talte, havde hun fornærmet ham, var det hendes blive, føjlige mand, der der stod for hende, han, som endnu i hele deres ægteskab, ikke havde haft et ord over til hende, hun blev nærmest forfærdet ved denne forvandling, og vidte tilbage med et udbrud, da han lyftede hånden som til et slag, Erik damede hun, men han synes ikke mere, hverken at høre eller se hende, han lyftede hånden, faldt med knurne tung mod skrivbordets ibenholdsplade, så det sang træde, det vil vise sig, sagde han dumt, som henvendt til sig selv, så gik han ud af kahyten, og smikket døren hårdt i efter sig, mens hun onnløs, og med hæftige hjertebanen sang ned på en stol. Kaptein sagde Erik, da han kom op på dækket, lad folkene pibe sammen, Kaptein alfløg venter med et ryk, uden straks at forstå, hvem der talte til ham, han kendte ikke stemmen igen, og det var bare redderen, under dette navn gik Erik mellem mannskabet indbyrdes, Kaptein tog høfligt til kasketten, folkene skal pibe sammen straks, genn tog Erik, Kaptein så forbavset på ham, hvad gik der af redderen i dag, den lille, stille, flematiske mand, der aldrig brød som noget, og aldrig viste interesse for noget, men bare ville sejle og sejle, lige meget hvor, mens han selv sagde, kan hyten og dødsøde over en cigarene bog. Både Kaptein og mannskabet havde i begyndelsen undre sover, hvad meningen kunne være med den løjelige sejles, efter ingen ting, men nu var de i løbet af det sidste halve år, de havde ligget på søen, blivet vant til den. Ligesom til de to krydser, der bestandet fuldt dem i helene, og overvis hensigt de i førstningen alvejs havde spekuleret sig gale, men nu næbeskænket et blik. Man var til sidst blevet enige om, at man sejlede fra jordens største og registe særling, en i sidste instans beklagelsesværdig mand, der leder af helt bredelig splen, og indtidt bedre viste, end at ligge og rake på søen for at få tiden slået i hjælp. Med den tanke havde man slået sig til ru, og som er bevidstede om, at man i hvert fald blev godt og akkurat betalt. Man gør ganske, som man ville, for der var ikke den ting redderen brøds om, eller havde interesse for. Der var dem, der gættede på, at han var mor finist, eller opiumsryger, og ikke havde andet mål for sin tilværelse, end at ligge i sin kahyt og drømme, omtået af narkotiske fantasier. Derfor blev kapteren allslevt så yderlig forbautet, ved at høre sig tiltalt i en bydende og viljefast tone. I midletid lød han som ingen ting, men gav blot anden styrmanden et vink og før ordren, samtidig med, at han tilud så havde henvendt et par ord til Erik, om det gode værre den smukke fart, men den tiltalt havde lød indtil til at høre. Manskabet gav derhånden møde på dække, ikke livet for brav så over, hvad Erik kunne vile dem. Da de var fuldtalligt samlet, lød han slutligt gået budd ned efter sin hustru. Redderen var en syglig nervøs. Han gik frem og tilbage, berettet med små, ulige skridt og stansede, snart for at se ud over havet, snart for at kaste et blik op mod den skyfri ultramarine bulog himmel. Manskabet har samlet herre, bemerket kapteinen. Erik stansede at kæmpe et øjeblik for at tage sig sammen. Så henvendte han sig med en stemme, som han anstrengte sig for at gøre fast, til de forsamlede. Jeg ved folk, begyndte han, at de har brugt æders hjerner med at udfinde, hvad det egentlig var for et menneske, der havde taget æder i sin geneste. Og I havn måtte slået æder til ro med, en særling, der i og for sig enten mål havde i livet, anender for tiden til at gå ved at flakke om på søen, hensigsløst og lige meget hvor. Jeg har nu anset øjeblikket forkommet, til at meddele æder, hvem jeg er, og allerførst må jeg sige æder, at I tjener en fredeløs mand. Der gik ind for undret mumlen gennem Manskabet. De fleste af æder, vedblev Erik, er gået ud fra fat i hjem, i og for børn af vist, hvad det vil sige for at kæmpe for en knap tilmålt føde, og der er ikke en af æder, der vil nægte, at det ene er guld, der reagerer verden. I ved, at på dette metall, er alle civilisationens institutioner, og alle landets regeringer bygget, og hvis man med ét slag kunne bringe guld ud af verden, så ville de, der er i dag de store, imorgen de små. Derfor givest der ikke en regering, der ikke med alle midler, undesom gode, der stod til den rådighed, ville gøre alt for at forhændres lide skete. Folkene så på hinanden, de viste åbenbart ikke ret, hvad de skulle tænke, hvor ville redde han hen med dette. Se en gang på de to overlogsmænde derude, vedblev Erik, og have en stemmevand efterhånden i sikkerhed og fasthed. Kan I gætte, hvorfor disse skipe forføjer os overalt og vokter på vores mindste skridt? Det er fordi, vi sejler med verden største og farligste hemlighed om bord, og de vil for en værpris forhændres i at udbrede den. Vi er afskående fra alt fri forbindelse med verden. Vi vil løbe ind i en havn, løber de med ind, og de har politi og spioner om bord, der vil bevokte vores mindste bevægelser. Vi ved så, hvor i vores hemmelighed består. De stigede alle ondelløst på ham. Jeg har gjort en stor opdagelse. Jeg kan forvandle et uedeligt grundstof til guld, og fra det øjeblik min opdagelse kommer ud i verden, har pengene i sammen nu mistet deres værdi. Tilhørendes for bagselse og overraskelse var grænseløs. Et øjeblik stod de måløse og stigede uforstående på Erik, som om de ikke rettede opfattet hans ord. Men så brød det med ét ud mellem dem. Han er gulemager. Han kan lave guld og snak. Det er jo noget slutter. Jo, vist så, så er det noget, jeg har tænkt på hele tiden. Har du dit pappegåring, Neb? Han er jo galt. Hvorfor har han lavet guld? Det tør jeg våge noget på. Når han siger det din torsk, hvorfor fagens guld han ikke kunne det? Nej, det var lige fuldt den værste, jeg endnu i min dag har hørt. Også så videre, også så videre. Erik lå dem snakke imod den på hver andre. I tror mig ikke, sagde han endelig. Jo, jo, svarede nogen. Fagens tamer om, vi ikke tror deres velbornhed, svarede en tyk stemme. Jeg giver idret mit æresfor, og jeg er redet til en år som helst og giver idret det håndgribeligste bevis i hende. Det er hørt. Bravo, tror jeg mig så. Ja, ja, jo vel tror vi det. Der er ikke én eneste, som ikke tror herren. Men hvorfor fan behåller han ikke det hele for sig selv, spuret en stemme? Det skal jeg sige, idret, svarede Erik. Fordi den berømelse, som min opdagelse beratir mig til, er mig tusind gange mere værre end alle døde ridomme. Man har tilbudt mig en kongkrone for min opdagelse, men jeg sagde nej. Stum forbavselse. En gavl matrosfoldede hænderne og mumlede ved sig selv. En kongkrone. For du er allerede i dig selv mere end en kong, svarede en stemme ved siden af ham blødt og innerligt. Det var hans hustru. Nu lad matroserne blotte uvelkårligt hovederne. Der blev nogle øjeblikkes betydningsfuld stillhed. Nu, mine venner. Erik II. er der hoved. Skal I vide, hvorfor jeg har kaldt æder sammen og meddele æder dette? Det er fordi, jeg har fattet den urokkelige beslutning at våve alt og trosse alt og alle for at sætte offentliggørelsen af min opdale til igenen. Det er min aktig natt at slukke lanternerne og sætte det højeste tryk på maskinerne for at slet bort fra mine forfølgerer. Vi går forløbig mod sydpolen for at komme i ensomhed så kan vi senere overlægge hvad vi mere skal gøre. Men først må jeg vide, om jeg har æder alle med. En hver skal have sin fri vilje og den, der ikke vil følge mig, må først gå fra bordet. Følgerne er hvor handlede måde kan jeg ikke være regne. Vi kan blive skudt i seng. Vi kan alle blive fængslede. Eller hvad vil jeg? Regeringerne vil naturligvis gribe til hvilke som helst middel for at verve sig mod faren. I har ingen formuer at tabe hver pengene men de kan vinde æder et navn ved at være med til at bringe verden's største opdagelse frem. Hold nu råd om hvad I vil eller ikke vil. For min time venter jeg æder svar. For de kaptejn sluttede Erik i det, han ventes som mod alt flyve. Jeg ville være en pjalt om jeg ikke spareede. På mig kan de stole svarede denne. Slut på kapitel 18 og start på kapitel 19. Der holdes rådslægning i folkenes store låg af. 12 mennesker af forskellige aldre og nationer sad eller lå henslængd omkring på bordet og bænke. Askellige havde tændt deres korte piper og fyldte rummet med sveden lukt af dårlig tobak. Ja, når jeg skal sige min mening tog den elst af dem en irlænder vinaven Ocalli, en kraftig bygget mand på over de halvhundrede teorer. Så er dette hersens en grumme mærkbar historie. Er det ikke? Jo jo, det er akkurat som det er svarede de i kor. Og jeg synes det må være en satansfyr den redde. Det er han. Det er ikke en hver drøgnot der gør ham det kunst støkke efter og gør den opvindelse. Vi blev Ocalli. Og når han korporlig spørg os og vi får stå last og bræst med ham så vil jeg sige at han hedtel har vist sig som en rædskafen herre der har betalt os godt og uden nogen slængere i valsen. Det her er han nok let for efter som han selv lavede pengene velhade han det men når han er den mand han giver sig ud for at være og har de vil gøre ham til konge og har han lige fuldt holdt på sit så siger jeg den mand letter jeg på min side vest for og at han mener det godt med de små og de ringe. Det hørte vi jo. Mine forældre har været ierske forpakter folk i den allerverste tid da denne herre glatstån sygte og skar for os ierlænder ret og rimelighed. Så har jeg for jeg er ikke i vores størn som så em og væk hørt at pengene var noget forbandet kram der bare gjorde ulykke i verden og jeg kunne nok lige opleve den dag da de fine herre måtte søbe den kål de selv har spyttet i og bruge deres hænder for at fortjene deres brød jeg tænker ikke at der er nogen af jer der vil græde over det det heller og nej, Gud vil vi rej og vi er der heller ikke noget at sætte tillag for jeg tænker at der ikke er du pætter har så mange penge på rente enten det gysmskorn svarer den tiltalte og ventes i en lommer så han rulles grå trillede ud på guldet ja så tror jeg ikke vi gjorde ondgærening ved at hjælpe vores redder frem jeg siger ikke vi skal gøre det for entet nej, det er manglede bare han kan gi os 100 pund purt guldvær sade pætter siden penge her efterdags ikke mere skal være noget vær duldt fej pætter sade jo Kelly guldet vil fra nu af heller ikke blive mere vær end et pund flintestin når aller en vær selv kan lave det skyd en anden ind kære sade kogten prøv på skade kan det vel aldrig så gode nej, sade jo Kelly man kan der forresten ikke vide det man kunne jo købe diamant derfor det om man skulle komme til kappsteden eller sådan et sted så sier vi det sade Brown men hvad mere okaylig kløde så bag yrede det er en pockers vanskelig ting hvad skal man finde på at for lang du semske som alt ser altså nede ad drækkelig udspekuleret find du på noget der blev en pause en vær anstrengt sin opfindelse sævne endelig lyftede semske hovedet og så forlegnet ud han kunne give os party skibet forslaget modtås med almindelig bifald der har vi det udbrød og Kelly fornåret sagde jeg det ikke nok semske var manden for at spekulere sig ud af det skuden vil altid have sin verdi mellem brøder og redderen giver sig et brev og party den så kan vi vel alle være tjent med forretningen er vi så alle enige om at slå til det var svenskeren Patterson der trække på det hvis man ikke risikerer for meget ved det risikere du krabbe udbrød og Kelly der er ikke noget at risikere de her regeringer visstidt og redderen vil lige det modsatte vi hjælper til det sidste punktum det kan ikke en cat gøre os noget for har vi ikke en gang tale om så meget som en smule sørøreri og slævehandel hva? men hvis de så her og krydser nu snabber os ja men det gør de nu ikke sagde italieneren Luigi for de kan slet ikke løbe om cup med os når det er det det kommer ind på Patterson var endnu ikke overbevist når du spurte på Kelly ophisset vil du være en god kammerat eller ikke vil du heller firees ned i åld med et par beskøjder og sætts fra vil du? for så må du heller at sige det straks ja eller nej hvad er vi andre i enige? er vi ikke? jo, lød det rundt om godt sagde Kelly så udvælger jeg og Semski og selv til at præsentere os for redderen og fortæller ham hvad vi mener om sagen og stiger han ja, ja så er den ting afgjort og så er vi færdige med det han rejste sig og de andre fuldte hans eksempel i mellemtiden havde skibet så fisir og forsamlet sig i kaptegnens kahyt og var blevet enige om at afvente folkens beslutning da man inte kunne gøre uden disse gik skibets menige besætning ind på at følge redderen ville også disle til i sidste instans forkomte dem at den mulige risiko måtte være omtrendt lige nul skibet sejre kom i alle tilfælde til at bære ansvaret kort efter modtog Erik, Kelly og Semski i sin kahyt og gik med et halvt smil ind på deres betingelser ja, så kan redderen stole på os alle som på sig selv sagde Kelly og skulle der være en i blandt at stege ved makkerat så kan deres velbornhed være evig måben på at han nok skal blive holdt til vinden slut på kapitlen 19 dette er en LibriVox-inspildning alle LibriVox-inspildninger er offentlighedens ejendom for yderligere information eller for at melde dig som frivillig besøg LibriVox.org guld og eger er Otto Martin Møller denne indlesning er Christopher Hundstahl Kapitel 20 mørket begyndte at falde på der var jo langsomt frem i vestlig retning det var en stille mild aften bølgernes guldbødsegte forbi skibets borg og boede man så ud over reglingen kunne man se langt ned i det klare grønnelige vand få ud i vest flammede himlen i højrøjt solnedgangskær en enkelt guldbred med sky duckede op langt ned i høj sonden ellers var den høje velvin klar og blå en enlig sejler skimtedes ret i vest og bag ude i øst og syd øst møtte blikket gennem aftendisen der er allerede bredtes over havet de to overlovsmænd der netop satt lanternerne til tops Erik stod sammen med kaptajnen og første styrmanden på Kommando Broen de vækkslede kun få over og der lå alvor over deres ansigter Erik holdt sluttet fast om broens rækverk mens han ufraven stigede akter ud mod de to skibe de glede sægte fremmet for få stembelslag ligesom kemia nu det straks mørkt sagde Alslev det er vel bedste hej til lanternerne jeg overleder fuldstændig alt til dem svaret Erik kaptajnen ropte ned til vakten og få minutter efter gik kemiers lanterner til vers det farveste erfart sagde han efter lidt de ville nok passe på os ganske rigtig den franske overlovsmænd glede fremad med for øget fart kort efter passerede den kemia i en kvartmils afstand gik for ud og mennesket så er der fart Erik ryggede panden hvornår stod månen op spurte han først hende om morgenstunden svaret kaptajnen og til den tid ville vi for længste være dem ude af sægte vi skal alle være det, svaret Erik kort mørket tog mere og mere til hadet blev dybt blodgrønt og til sidst næsten sort man øjnede kun det hvide skum af bølgerne der brød sig i nærheden af skibet skeret i vestbladet hen og slukkede himlen blev ligelig mørk over hele synskresen og stjernemyldret veltede frem fra oven det var bestemt sådan at man skulle vente med at vente til umulbart før midnatt når overlovsmænden skiftede vagt man gjorde rejning på et dag at slippe længst bort inden man øveren bemerkedes Erik gik nervøst frem og tilbage han ønsket bare at timen var der natten blev mild og klar lidt for klar det havde været bedre om himlen var blevet overtrukket, men der var ikke andet at vente på den årstid og denne nat skulle det være alle forberedelser blev truffende i maskinerummet fyrede ståb under alle kedlerne, så en tyk, kult sort røg veltede oppe skorstenene ude i mørket hvor den tabte sig for blikket den største part af besætningen lå i kørerne for at vile ud til natten Erik gik ned under for os at forsøge at finde vile, men det var ham ikke muligt at finde ro, hver et øjeblik måtte han adde op af den lænestol i hvilken han sygte vile og gå restløs op og ned af guldet, hans husstro forsøgte at berole i ham, spændt og nervøs som hun dog selv var, men det ville ikke lykkes hende, fem lange drebende timer sneser hende hver et øjeblik så de oppe på suget, der langsomligt drev sine visere og frem og frem et lille stød forvært dæk ville tiden dog ikke få ende vi stansede på én gang midt på guldet over for hinanden, deres blik møttes tavst og længe hendes øjne var store og blanke min mand kom det endelig frem min egen mand og hendes arme lå om hans hals i nat i nat endelig uret slog tre kvarterer til tolv nu rask på dækket mannskabet var fuldtalt i samlet alle spændte og tavse kaptegnen stød på kommandobronen med uret i hånden Erik og hans husstro gik op til ham så alle slevede stark uret i lommen lanternerne ned, ropte han og trykket det sammen på kloppen ned til maskinerommet i et nu gik kemiers lanterner til dæks og slukket som et stjernes gud alt blev mørkt kun over kompasset kastet en elektrisk stødelampe dimpe skær kaptegnen ropte den ned i rummet det syde akter ved skruen skibet sakket et øjeblik, ventet og skød i det næste øjeblik over stævns op fra dybet trængte en brusende larm af vand der klydes under farten og de kraftige maskiner røstede skibet fuld kraft grågængeren slapprette og lå julen løb tilbage kemiers stod lige ud mod syde til øst der fuldte nogle øjeblikke fulde af spænding Ales blik var vendt i den retning hvor det fagens lå uadviste ti minutter over 12 de sover de kaltringe udbrud og kalli, der kan du se Patterson ingen svaret Hvor er Patterson? Ja, hvor er Patterson? Ingen havde set ham Hvor delen er Patterson, udbrud og kalli og blev mørke rød Den lille jolle af borde udbrud semske i det samme og kalli fik ikke tid til at svare 0 minutter efter hørtes et skarp knal og et hul drøgn rullet hen over søen udmeldbart efter lyste og knallede det til den anden side Kapteinen ropte ned i maskinerommet hvorfra Jackson stemmes vejret lige meget ropte Ales løb af dig som egen krast maskinen kan tåle Man stigede i onneløs forventning udover søen, der hørtes ikke flere skud Vi skal sejle dem vandet tønt de hunne bandet og kalli men i det samme gav han et brøl fra sig en intensiv skærende lærerne vid lyststråle brød ud fra et lille punkt langt borde Lyste havet op i miles afstand og løb med en hurtighed som lynets højsonden rundt, til et par sekunder efter stanset ved kemier og oplejste hele skibet så klart at de alle kunne se ved andres ansigter De jevele har elektrisk lys udebrød han Det har vi engelsk manden sagde Ales løb og parede i den anden retning hvor i det samme et lignende lys brød frem og forenede sig med det første der Hvis blænd knæppe skimtede for de skarpe elektriske ståler knallede saten så de kommet os så nær vedblev han og opdater ned i rummet Siv drej over rødt, svarede Jackson Hjælper ikke, svarede Ales løb igen Mere Engelsk manden syntes at så kom nærmere og dog skar kemi igen bøjerne med en fart, der rystede hele skibet og havet stået i frådende skum så langt man ved det elektriske lys kunne skædne En vislende lyd og damp lyd op gennem skorstenene Hjælper ikke stød blej og tavts med sin hudstrå støttet mod sig Hans blæk for ufravent rættet mod den blinkende lysstripe Hvis udgangspunkt syntes stadig at komme nærmere og han bedde leberne sammen vi må fra dem for en værpris sagde han endelig til Ales løb Hvorlede står det til med maskinerne Kaptein konforeret atter med maskinmesteren Manumeteret kan ikke vise højre at trykke og dampen står ude at sikkeres ventilen lødsvaret Ales løb taget et øjeblik og stigeret ud mod Engelsk manden så både han så er der hen til talerøret og trykket på klokken og ropte fyrer mere under kedlerne og lægk væk på ventilen kedlen kan ikke tåle mere lødsvaret den skal dampen hold op med at visle gennem skorstenen en ny kvælende røj i blandt store iknister væltede frem det gav et rykkeskipet så det næsten borgomte dem at det et enkelse kunst stød stille men i næste nu skød det fremad med forøvet fart så havde brustet som et vandfald under det hurra ropte mannskabet vi løber fra dem de fagens som havde forsøgt at gå op på siden af kemire syntes virkelig at blive tilbage og Engelsk manden kom heller ikke nærmere åh så er oklig stolt et skip som dette nu skyder de igen ud brød styrmanden et drøn stærkere end de tidligere lød men på grund af mørket havde man ingen aelsom hvor langt skudet nåede kemire skød gennem bølgerne som en pil de fagens vejler redde at lave tilbage den elektriske lys skimtedes kun som en stribe fjern i horisonten og til sidst forsvandt det ganske kun Engelsk manden syntes som trend derhver at kemire sjævenbyrde i og ment den sidste dov stadig vant lidt frem for den Mattress det var navnet på det engelske skip skød stadig frem men man håbede endnu at afstanden var for stor til at skude kunne ramme her i tog man i midletid fejl allerede bedst som man indtid anede kom et væltigt projektil væsende gennem luften og faret døv os der er begge kemires master bordt så træs blinder og jernstumper fløj ned på dækket fyl for den lede udbrød og kærlig alfløb blev blej dette her viskede han til Erik går ikke i længden de skyder for godt Erik blev tænderne tæt sammen og rykket panden uden at svare et nyt projektil kom væsende og faldt i vandet tæt luvert for kemire som man hørte det syde i vandskåben stillingen begyndte at blive hyggelig pludselig gav et set i Erik som om han fik en idé han boede sig ned over rejkværket på broen og roptet til folkne er der nogen leder der kan sikte med en kanon jeres vej af flere stemmer Semski, han kan Semski har været første kanonier i hans majestet sarans flåde brødlede og kærlig frem med ham, Semski kom frem og tog til huven jeg tror nok jeg kan sikte med en kanon, sagde han så kom herop, sagde Erik i nøden skal man kende sine folk vedblev Erik da Semski kom op på broen til ham ved de våge livet for at redde kemia ja, hvis det er nødvendigt godt Erik ragte ham hånden men så er der heller ingen tid at spille ragt en stor kanon til Semski tog adder til huven jeg vil have redder, sagde han og gik Erik kaldte et par af de andre folk til og bødte mig følge med ned i laboratoret få minutter efter kom de bærende med en tynde slår tynden opbefaldet Erik men forsigtig forsigtig det er skydeborgmuld henvendte han sig til allslev der er et øjeblik kommet ned til ham grudtvillig hvor kanoner ikke række så langt et nyt projektil kom farerne lige overhovederne på dem hurtig vedblev Erik men forsigtig den mindste uforsigtige riven eller gniden kan koste os livet så sagde ind i kanonerne med det forsigtig, så er den mere endnu, lidt til, så er den og så coolen, godt Erik venter til Semski nu min vand udbrød han og lærer hånden på hans skulder sik nu lige ind i det elektriske lys der er indtid andet for, vi må skyde det for dømte lyser barat i stykker afstanden må omlede Semski jeg er vejlsvej Erik jeg ved det, det er som at spille i lotteriet der er kun en sensynlighed af 1 mod 10.000 for at vi rammer men lige meget vi har indtid valg, enten eller kanonen springer efter al sensynlighed jeg gør den vel, så er jeg Semski som om det ikke vedkom ham Nå, i Mardonners navn bort der robte Erik til matroterne rundt om det sidde, kryppeskjul, baghytten man efterkomt befalingen Semski min ven udbrød Erik og rakte ham af der hånden jeg skal gøre hvad jeg kan, svarede Semski og trykket den fremstrakte hånd men nu må deres velbornhed selv gå til side Erik adlede tøvne Semski sikterede længe Blandt manskabet herrskede onneløst stillhed, skyndt man ikke ret viste hvad der skulle gå for sig, men man anede at det var noget overordentligt sekunderne forekom Erik af hver år plus lødder et alldeles øgerdøvende brav midt på kemiastik og en glødende ildsøjl slyngdes over 20 alen uden bors i samme nu indhyldes alt i dybt mørke som føles dobbelser sort ovenpå det stærke lys engelsk manden til elektriske lys var forsvundet i første øjeblik troede manskabet, at kemia var blevet ramt af et fjentligt skud store stykker af dækket var opravet og en del af den nærmeste kan hytte faget væk, men lige efter da man fandt sig selv og sine kammerater i god behåld forstod man hvad der var sket du skød som en knag, Semski brødlet okalli, men den tiltagte svaret ikke, han lå udstragt i hele sin længde ved siden at den sprangte kanon slut på kapitel 20 natten gik til ende yerst rødnedes himlenat morgenkoldt sker, og man begyndte at skimte høj sonden som en blej, halvt udviskestripe en stor havfuld glæd med udspilede vinger og kvinder kvinder kvinder kvinder kvinder kvinder kvinder kvinder kvinder kvinder kvinder kvinder kvinder stor havfuld glæd med udspilede vinger lydløst gennem luften, tæt forud for kemire man havde undt så nogen timers hvile ovenpå den stærke spænding, nu da faren for at blive for fuld og indhændet synes over kun anestyr man junker død spejdende på kommandobrogen og spanjeren Mendas passede rattet sakte i stemnende en sang alt åndet fred og ro en mild nordlig brise strøj dækket aktor ind, mættet med frisk søllukt og læggende et fint lag af fukthighed for alt hvad den mødte støt og hjem glæd skibet fremad fredeligt fløvende det dype grønne vand for det spore tegnet som en lang vids gummstripe og høj! okely viste sig en luge satte sin fløjteformunden og trillerede kun færdigt en langskerende tone for at kalde mannskabet op så sprang han op på dækket, gik hen til gabysen og tuede ned til prøvs bar kok at det hastede svært med morgenkaffen nu kommer også Erik og Kaptein til syne og okely spyttede tog sig til huven og skrappede ud en god morgen om jeg tør at være så dristig henvendte han sig til Erik dejligt vær og en høj sond så bare som min hånd og semskib gynte jeg ikke så at spørge så var som en sting deres herlighed svaret okely far eller ikke det bedreste uden en smule pirken i den ene skulder hvor han fik slaget mens der pokker hjem undskylde deres herlighed at jeg baner kommer ikke der at fyre den i egen person virkelig kom Semski op på dækket sammen med det øge i manskab han var nået blej og bare den vins frem i bind men så ellers ikke ud til at fejle noget Erik skyndte sig hen til ham og ragte hånden ud imod ham mens manskabet stimmelede sammen om ham han var bevæget og fik kun de få ord frem tak Semski på lakken smilede stille og tak til æder alle vedblev Erik i de han henvendte sig til det øge i manskab I har alle vist æder som mænd redder og livet opdagede O'Kallie uraa i stemmede folkene og at hurra for Semski med svarede Erik ja det er vist han er en knæ måmlede O'Kallie rørt præst bare kogt viste sig ikke at by større kaffen er færdig folkens sagde O'Kallie og viskede sammen bag en af hånden i ansigtet nu lidt munder I æglede kaffen til sig og officierende serverede i kommandekahyten hvorfra man havde udsigt til alle verdensjørner horisonten var stadig bare uden et eneste sejl eller spurg af røg fra nogen damper der herskede en fredig mund og stemning mellem skibet og officier den i fællesskab overvundende fara havde ført dem alle nærmere tager ved andre og i stær var man enige om at beundre Erik's påfund med at skyde fjænnes lysapparat i stykker og Semski's mesterlige skud og så til maskinerne udebrød Jackson et sådan trygtige kedler kunne bære det tror jeg er svarede uret tomme tyk platin hvem har også sejlet mest lige maskiner før der snakket længe frem og tilbage om gårdstagens hendelser man var enige om at berøbe alt skibet mannskabet og sit hæld og til sidst ventet Erik som ud af alt flyve knock up tegn hvor befinner vi os nu med den fart vi har skudt formoder jeg vi befinner os om trend på højde med karbon svarede denne jeg har nu ændret farten til noget mere i væslig retning for at gå udenom den deler polarlande der strækker så op til den 61. brygte grad og så foreslår jeg at vi trænger de rekte syd på langs vigtor af landets kyst hvor vi vil være i absolut sikkerhed meget velsag i første styrmand det er også mit mening med en unskyld jeg opkaster det spørgsmål siden vi nu er i gang med at råde flå hvad så ja hvad så burde de andre offisere ingen svarede Erik så efter ting som ud for os i det samme mørknedes indgang til hyten det var den unge fru der viste for offiserende rejste så høfligt hvad så burde hun Erik sagde med få år sin husbrug ind i samtale emnet vi må naturligvis på en eller anden må udsætte os i forbindelsen med Europas sagde hun alfløs milde men var ledesfruest burde han på de siddeligste bredte grader findes verken påsteller telegrafvesen nej heldigvis sagde Junker ellers fik vi nok snart besøg som vi ikke skønede om kunne vi ikke mødeskib en valfanger for eksempel og lejde den til at besøge hvor det erne sagde frun Erik så glad op der har vi det sagde han vi bestikker en valfanger til dybestet himmelighed og besøger et brev til professor Dysi og så går vi længere sød på for at afvente begivenhedernes gang men det ene er ikke så ile for at alfløve blot vi træffer på et sådent gip og kan få kaptein til at gå ind på vores forslag for gule er alt tilfals ved mærket Jackson og det er netop den rette årstid til Fodd Smith blot vi ikke træffer for mange valfanger der kan slader af skole hvis de møder engelsk manden ja vi behøver hvis det ikke er tvivl om at han er ude efter os se proviant for valgteren og den pockers pettersson ved blevet smidt hvis han har været så heldig at blive opsnapet en overlovsmændende vil han ikke ha' været sent med at fortælle dem det hele han visste jo ingen ting så jeg alfløvede i det højestat vi gik syd på og det kan være et meget elastisk begreb i middeltid har vi tillestrækkeligt forspring og til Polen følger de osne æppe ja ja og brød i ægforhandlingerne den siger jeg altså forløb i afgjort vi går syd på forbi Victorielandet så langt vi kan komme og for øvrigt har vi øjnene godt med os dermed rejste man sig og hver gik til sit dagen forløb rolig og ude i nogen begivenhed der kunne give anledning til frygt ved middeltid tog optagningen en solobservation der gav til resultat at man befandt sig på cirka 57 grader sydelig bredte og lidt over 91 graders vestlig længde og kurven ændredes derfor til retning sydelig vest til vest om efter middelen i aften tog man en sejler i nordvest den holdt sig emmelet helt ude i horisonten og forsvandt er der kort tid efter at have lavet sig til sygne chemiask gød en rask fart skyndens hastighed naturligvis ikke på langt nær kunne måles med den foregående nat havde presteret men blev sådan ved erklæret smith ville man kunne omsejle i jorden i 10-12 d. hvis ikke skibet var gået i luften forinden ingen scene havde et fart for at sejle vandet tyndere erklæret okkelig ved bestemtid Erik var emmeletid tråd beskiftet i sin kagyt han udarbejde en lang detaljerede beskrivelse af sin opdagelse til professor Dysi og samtidig ville han for alle tilfælde skyld scene lignende redegørelser til de vigtigste lærte selskaber i verden disse bræve gule er den brævedrager man forhåbentlig fik lavet lægges i forskellige postkasser i europa og for en yderligere sikkerheds skyld blev afhandlingerne affattet i et såk snurret videnskabligt språ at kun en fagmand ville have nogen mening om hvilket emne de behandlede de fik alle forskellige titler således kom for eksempel afhandlingen bestemt for det naturvidenskablige selskab i Montpellier til hede systematiske forsøg over vismuttes elementer og molekylarbevægelser og analoge stoffer hans huspro var han begjeldt blive med at afskrive de mange ark tiden gik derfor rask for den begge og de var gladere end hvad de havde været i mange år der var kommet nyt liv og sny spændstighed over Erik han kunne leve mundot og i blikketændes den gamle fredige glans hans gang der nyt havde været slæbende blev af der fast og mandig og hans holdning der havde været lydende rang frisk mod kemia og nu frem sagde han da han om aftenen stod på kommandobogen og så ud over havet husk du bære Caesar og hans lykke nål da jeg gik så en morgen da Erik efter sedevægne sammen med sin huspro viste sig tidligt på dækket fik de øje på kapterien der stod på kommandobogen og genn kigger den iwet spejdet i østelige retning de skyndte sig op til ham og ventte hurtig blikket af samme kant der ude i kimningen viste sig et land rent og snivigt tegnet takket bjergkæder som mod den opgående sol der kendelig langsom og anvanligt hævede sig lidt efter lidt på den blå himmel store sniflager skar det skarpe lys i øjnene og vandet inde under kysten var dybt blot og klart som en korre opløsning fra chemias master og takke lage til en dreje lyset kastede tilbage fra de tusind iskystaller der havde frusse om natten og luften var meget kold polarlandet udbrød Erik alfløven ikkeede i aftes efter solnedgang passerede vi den sydelige polarkreed, sagde han og nu sejler vi den halvårige lange dag i møde den sol vi nu ser gå op vel efter som vi går syd på efterhånden næsten synes og stå stille og først gå ned om 5-6 måneder Erik så tankefuldt ud for sig efterhånd som han blikts vindet sig til det skarpe lys bemerket han, at selve kysten var omgivet af et milebrit ispældte og havet oversvendet af store isflager det må betragte som et rent viderevner ved blevet kaptegnen, at vi kommet så langt syd på ude og mærke til i eller kugle vi befinder os nu på den 67e bredte grad og James Ross kunne ikke nå videren til den 88e i millertid ville det allerede nu være umuligt selv med et skib som kemiere at trænge igen ispæltet ind til selve landet og for hver time vi når længere frem ved kuglen kendelig tiltag farvandet her er altså vanskeligere end ved Nordpolens bord den unge froge ja og nej svaret alfløve ved Nordpolen er sommeren forholdsvis varm og i den kunstigste tid vil man letkunde nå helt op til den 80e bredte grad eller mere men til gengæld er vinteren derover lige streng og et skib der så højt overfaldes af den umilde årstid er i reglen for tabt her er de sydelige polarejne at klimaet er der mod nogenådlig ens hele året og man risikerer derfor ikke så meget af vinteren her som der man har kun at vokte sig for drivisen men så højt mod Nordpolen som i de nordlige ejene er det jo muligt at trænge i det mindste med skib og udebrød frogen og peget ud på havet en val der viste sig virkelig en stor mørk masse derude som skar genn bølgerne nu er der stødende mægtige vandstroller i vejret ligesom to springvand ja svaret alfløve havet i disse ejene er langt riger på dyr og fugle end ved Nordpolen og valfangerne spurte Erik i reglen kommer de ikke sønderlig længere mod side end vi befinner os nu men på grund af det usøvænlige mille værrelig og den åbne sø er det dog muligt at enkelte kan være noget ned til en endnu sydelig og bredt grad skal vi i midletid forsøge at sætte os i forbindelse med en sådan, gør vi sikkert best i ikke at sejle for langt endnu det tror jeg anden styr man Junker kender dog mere til disse ejene end jeg og vi går derfor best i at høre hans mening alle kemiersofficeer blev i den anledning kaldt sammen til et skibsråd Junker der i sin tid havde faret med en valfanger var absoluter den mening at man skulle holde sig i det farmand hvad man var kommet til og på ingen måde forsøg at gå længere mod side ved at kryse frem og tilbage under denne bredt grad måtte man absolut før eller senere støde på en valfanger de andre officier var enige med ham deri og således blev det bestemt at kemiere hele tiden skulle kryse mellem den 66 og den 67e bredt grad mens man dag og nat holdt skabt udkig til alle verdensjørner det er det skete men nu de døgnede holdt en mand vagt med kikker de hånden Erik var færdig med sine skriftlige arbejder og havde forsaglet sine postforsændelser alt var således redet men dagene gik og enu havde ingen valfanger vist sig gønt man til tider kunne telles nese af valer der umiske ting som boldrede sig i havet rundt om skibet Junker bandede og svor på og det var ufatteligt og Erik begyndte at blive rolig og det var dogen netop nu den allerbeste tid ellers kunne havet her i januar måned ved at prophuldre sejl er klæderet Junker men nu da man med spænding stigede ud mod den tommesynsk kreds viste sig ikke det der lineede sejl for hver dag der gik blev spændingen og utolmodighed om bordet større hele mannskabet var levende intresseret i begivenhedernes gang der var ikke en som ikke følte det at være det galt nu da man ikke mere sejlede på lykker og frommet men med et virkeligt mål for øje viste sig at det var ludder udvalgte folk kemiere havde om bord de var alle i den korte tid blevet Erik hengiven med liv og sjæl og der var ingen blandt dem der ikke ville våge sin trøje for opnåelsen af det store mål til tilsigtighed en dag der Erik miste mod et tag i sin kahyt og endnu en gang så på et af sine mannskrifter for han pludselig op ved lyden af et vildtid brød på dækket I ikke nu ielød han op at kahytstrappe for at der er far og grunden det var okalli der stod ved den styrbordslåring og skrej mens mannskabet stimlede sammen omkring ham Erik ventede hurtigst blik ud mod havet og troede at skulle se et skib men nej alt var bare der tomt som hele tiden der der brødlet okalli varfor noget udbrød Petter der er jo ingenting dit fags grej okalli rasne ser du ikke valen i det samme lød et højt råd for hele mennskabet en harpung danske rigtigt i et par hundre eglen savstand for skibet en død val men harpung i livet slutt på kapitel 21 det er en LibriVox-inspildning alle LibriVox-inspildninger er offentlighedens eindom for yderligere information eller for at melde dig som frivillig besøg LibriVox.org guld og eger er Otto Martin Møller denne indlesning er Kristoffer Hundstahl kapitel 22 denne kommer drivende sydfra og forudsat den ikke er blevet harponeret for længere tid siden må vi kunne treffe vejlfangeren ved at gå mere syd på farvandet er altså ensnævet af i at den ikke vil kunne undgå os når blot vi holder skarpt udkig som sagt så gjort kemiere ventes devnen mod syd ude på eftermeddagen signalerede udkigsmanden et skib alle mand står med op på dækket sygest for kemiere lån to master man endreder i bliklige kursen hen imod den og en halv tims tid efter lån de to skibes siden om siden det var en chillensk brik eller esperanser kaptegnen en mørk ung syd amerikaner viste sig på dækket på spørgsmålet om at han var skibes eger svaret han ja han var villig til at komme om bord af kemiere Erik modtog ham i sin kahyt i overvej altså af hustrum alfløv og begge styrmændende efter en kort indledning spurte Erik ham lige frem om han ville sælge ham skibet og far i hans ærne den fremmede kaptegns drøjsomskæket valfangsten var usse vanlig heldig det år, erklærede han og uden en meget runde lysum hun er derfor ikke ved at tale om at afstå skibet der suden havde hans manskab part i fangsten og ville derfor gøre fordring på afstatning Erik svarede rolig at prisen var ham fuldstændig ligegyldig han var villig til at betale for eksempel 20.000 pund sterling for skibet og et par hundred pund i afstatning til hver der manskabet kaptegnen så op med et hurtigt glemt i året så streget hans blik kan hyttes skyldende loft og de kostbarer udskovende paneler kemi og sejre må det være en mand der ikke behøvede at spare på pengene 20.000 pund er en smuk betalingsvaret han åbenhjertigt og jeg vil ikke betænke mig på at sælge mit skib for en sådan pris midtid må jeg dog først tale med mine folk at de vil gå ind på deres betingelser og så ønsker jeg naturligvis at vise hvilket erne deres herrlighed nys hentydde til for jeg kan tænke tilføjet han med et smil at de ikke vil betale sådan en pris for indtid Erik svarede ikke strax og alle fleuske yndelser har taget ordet det gælder kun for os om at blive sat i forbindelse med Europa svarede han men i alt hemmelighed Sagen er den at vi befinner os på en videnskablig ekspedition og politiske grånne må holdes absoluteskivt vi står nu i begreb med at gå længere og sød på hvor ingen forbindelse med den civiliserede verden vil være mulig og det er også om at gøre først at få hemmeligt brev og budskab til Europa de vil højst ansøglig på hjemvejen blive preget af en eller anden årlovsmand der vil spørge om de ikke har set noget til os hvilket det der gælder om at benægte mere kan vi ikke sige til dem det er også tilstrækligt svarede amerikaneren jeg går nu om bord til mine folk og om en halvtimes tid kan de have mit svar der på rejster han sig bukkede og få lød karyten man blev siddende for at råde slå kunne man risikere at betru de vigtige brevskaber til denne fremmede mand som man dog slet ikke kendte og på vis på lidelighed man ikke blind kunne stole set han sladeret af skole af lige gyldighed af tankeløshed eller han måske bare så klosset ad og brevne kom i de forkerte hænder det ville være langt bedre at lande på lidelig mand her fra skibet følge med og give ham det verb at bringe brevne til deres bestemtelsesdæder i så tilfælde ville semski vermanen bemærketes med sammen med det tilslutning hos de andre det var ikke nogen dårlig idé på semski ville man kunne stole som på sig selv junker blev straks sendt op for at hente ham jeg har selvfølgelig ville til at overtage dette verb og betragte det som en ære svarede semski da han hørte hvorom der var tale skønt det på den anden side gør morgen der skulle forlade kemia i milde tid er der ikke noget at betænke sig på og jeg ville straks gøre mig færdig til at følge med chiléneren men vi ses igen, sagde jeg ikke det håber vi var ad semski i løbet af dagen blev alt afgjort til begge partners til frished leis berensers besætning var over måde glad og hvor så lettere tjene så mange penge og jeg følte så ikke lidet betrygget med tanke om at selvesagen var laggig så på at lide lige hænder som semskis flere timer gik igennem hent med forberedelser til afrejsen semski forsynede med en rige holdt i garterupe for hvis det gjorde os nødigt at kunne optrede i forskellige forklædninger og tyskeren møller der var forfaren i sko-maerkunsten påtog sig at syge de hemlige brevskaber så lydes ind i et par langskaftede støvler at ingen mor sjæl skulle kunne finde dem der desuden overgave Erik ham 100.000 pund i banknoter til at bestrede alle forkommende udgifter med resten skulle være hans egen dom ændelig kom afrejsens øjeblik en af la espadansers både lå ved falderepet for at føre semski og den tilingske kaptein over på det andet skib hele kemiersbesætning lavede trængt sig sammen om semski han måtte trykke alles hænder og modtage alles ønsker om en lykkelig fart semski selv var bevæget men stolt til lige han følte at verdenskæbne var lagt i hans hånd og han skulle vise sig den tillid værdig der var vist ham sidste af alle træninger jeg var vist ham sidste af alle trykket Erik hans hånd forvel semski sagde Erik og forsøgte ikke at skule sin bevægelse forvel min lykkes sendepud vi to er venner for bestandet hel og lykke forvel svarede semski og betænderne sammen hel og lykke også for kemiere og den besætning så svang han sig ud over falderepet og steg hurtigt ned kort efter støtte båden fra og styret over mod la espadanser et nivåltig leve ro brødløs fra kemiers besætning man viftede med hattet, trøjer og rundhålder og okalis dybe bas lød kraftigt ud til den borddragende forvel semski du har spildet mig en knag la espadanser satte sejl til et for et udfoldet de for den lette brise brækken skyd over stævn og stået bort efter i norlige retning semski befandt sig akter ved rettet og vinket der lystnødes på allslevs befaling et skud som en siste hilse og et til og endnu et så tog også kemierfart i modsat retning Erik og Allslev stået på kommando broen vi går altså nu styde på sagde den sidste ja svaret Erik, helst til bolen om vi kunne komme så langt det gælder nu blot om at komme i sikkerhed vi må da belaver os på frysen et halvt års tid eller så, sagde Allslev vel svaret Erik frejtet så meget det stod bedre vi tilbringer et år ved poolen og vinder sig tilbage for at se om verden har forandret sig i mellemtiden kemiers skød rest gennem bølgerne afstald mellem de to skipe var nu så stor at lavesparen sig kun viste sig som et punkt i synskredsen der blæste en skarp tydelig vind store isflager kom den svømmende i møde så kemier måtte skere sig igennem dem med sin skarpe forstavn i det fjerne skimtids høje snettoppe og store svømmende isbjerget der strålede i solens glans så ledes gled kemiere støt og frejtet den lange polar vind der i møde slut på kapitel 22 og start på kapitel 23 tredje bog færdig og kom sammen med brown, kalandro og petter løbende hen imod skibet i åren symmels længde havde mannskabet ved hjælpe varme metallstænger bordet huller i is og fyldte med en blanding af krudt og dynamit på denne måde var kemiere i de sidste uret trængte et godt stykke nord på gennem den vælteige isskarpe I havde ikke stået på kommando-bron med fingeren på den elektriske kontakt da den sidste mand var ændret op af den glatteskibs side trykket han til og få sekund der efter eksploderet sprængstoffe samtidig over hele linjen isen blev rævet op og en lang smalt vandspribe åbnet sig for ude i det samme satt maskinerne fuld kraft på for at benytte øjeblikket inden rennen er der frys til det går udemærket udbrød og kallig for noget på den måde vil vi inden alt for længe kunne nå det åbne hav og sand og sige har jeg ikke noget imod det for det her er en del kolderen ved selve bolen ikke sand pitter den tiltalte kløde sig i nakken så vidt den lødne kabus og vanderne til ud det jeg kan alivlig forstå det mummelet han ikke om jeg så spekulerer lige til min død for jeg har altid hørt at bolen er det koldeste sted på jorden der er så meget man ikke forstår sagt kalandro der var heller ingen der skulle have fortalt mig at der ved sydbolen lå et smilende land med mild flime og frode plantevæk men når man selv har set det mummel vil tro det og godt for os var det udbrød fyrbyderen Luigi for ellers var vores kolde nok sluppet op for længe siden jeg kan alivlig forstå det blev pitter halv start ved for edderen har jo forklaret det bemærket tyskeren myller filosofisk når vand fryser udvikles der varme som meddeles til omgivelserne og efter som havet fryser til samles denne varme ved selve bolen hvor fra den kun langsomt kan slippe bort grunnet på at isens let varmelider og vulkanen suppleret brown når man nu har sådan en varme dønk under fødderne selve luften fortalte myller uforstyret livet af varmen dårligere ved bolen en anden sted hvilke de elektriske fenomener der frembrækker nord og sydelys af skyldi jeg har i en gang sejlet med en tysk professor der forklarede det varme og elektricitet er ikke andet en bar bølger i luften flud og servokaliger spøttet spørg redderens varme myller han er lige så god som en professor og er en slump til, mummelede kalandro efter som nu de elektriske bølger er mange gange stærkere end varmens så bliver de så overtrumpede og medholdelse der hvor de er blev myller belægerne ved derfor er det altid lumret når der er torten i luften det er fanden på sejlen hvor det værste sluder jeg i min livskap det dag jeg har hørt så er jeg oklig og spøttet på ny ja ja, spørg redderens varme myller igen nu tror jeg nok vi skulle komme til ham med sådan noget sluder udbrud er vi han har vist andet at tænke på ufff nu er vi der det var kamier der støtte mod isen i det samme satte han pipen formunden og trilrede en lystig tone alle mand ud på en frisk i et nu hvor man skabe ned på isen med koldbækkener og jernstænger og havde snart fordelt sig en lang række der gennemboerede isen overfladen og stoppede springpartroner i åbningerne Egerhans husbrug stod på broen med blikket vendt mod syd forhvert hull der boerades for hver gang den elektriske strøm fik de små platintråde i springstoffet til at gløde fjernede de mere og mere fra det stille af alle andre ukendte land hvor nu et år deres liv var rundet hen i længe savnet og derfor dobbelt velkommen ro solen der var stået op for en tre urestid kastede sine klare stråler hen over den uendelige isflade som er der havde lukket sig efter dem spærerne den vej de nyshade brugt da de forlåde det store fri polhav for at vende tilbage til den store urolig verden der drog det med en sær vinkende magt hvorledes mod der nu ser ud sagde jeg ikke tanke fullt for hver fod vi nærmer os det gamle at være urolig og beklæmt at alt gået efter ønsket er simpelthen i velbeholdt noget sit bestemt og kender verden nu den store hemlighed jeg bliver ikke rolig mere for jeg har visset det om det går mig lige så svaret hun og også mig flyr søvnen når jeg tænker på at vi måligvis skal leve det samme fredeløse liv om på ny som vi får så kort tid siden undslapp Erik, hvad har vi haft det godt i den sidste år der var så fredeligt og velsignet på de stille øger ved den rene klare luft hvor var der stille i dverveskårn når sødelyset siddrede på himlen og havet lå blant uden en eneste krusning ikke en lyd forstyrret fredel ingen fuld samt de fremmede artede ståme på larfisk og de tavse sæler hvor de eneste levende skabninger der var for uden os man blev så højtidligt stemt i så den øjeblikke man var så fjernt fra alt hvad der hed kiv og kamp at man næsten glemte den fredelsverden fra hvilken vi kom jeg har engang læst at de som har færdes i de tavse polar lande altid vil komme til at længes efter de så egne som udlændingen længes tilbage til sit fæderland så lødes ved det også gå også Erik der vil ikke lide en dag af vort liv til ende uden at vi tænker tilbage på det land vi måske aldrig skulle have forlagt du har ret vi vil tænke ofte på det men på den anden side, vi måtte forlade det hvor var det muligt at leve deroppe når noget i vort indrer med ubetvindelig magt, er der og er der hver time kalder os tilbage til kampen man fornægter ikke så den sin natur og det civiliserede mennesker er ikke skabt til at blive egne borer så længe at han endnu har noget tilbage og udrette elivet tænk på at vi nu vender tilbage med endnu en stor opdagelse på larlandes stille øger som ingen anden menneskelige fodighed til har betret at tænke sig at skeben har lagt to så stor opdagelse for min fod hvad har den måned nu mere igennemit til mig? for i sandhed må jeg erkende at jeg hører til de udvalgte løft dit hoved min husbrug vinder fremad, er hvilke omvej vi så er indføres mennesker som vi bør ikke være forsagt genn ikke på mig, jeg ikke husk at du selv nylig har sagt at du var urolig jeg kan ikke gøre for det jeg kommer så tit til at tænke på savnet om guderne der skænker et menneske alt blot for at gøre ham ulyggelig kender du chillestigt om polikretessring de gør tar volden dig ind for derben jeg har aldrig haft tid eller lyst til at læse dæktesvarehand og jeg tror ikke på åndeskadeløstende guder jeg tror på menneskigheden og det evige fremskridt jeg har været forsagt, det ved best du og jeg var nyssen af at være ad og blive det men nu skal det være forbi vi vil være stærke og faste hvad vi så indgår i møde færdig, og det er okay lige på ny mannsketet kom løbende hen modskibet og alle mand om bordspurte jeg ikke jeg ville, jeg har ikke trykket på kontakten minerne sprangtes kemiere hoppede et stykke til vers og faldt så ned i åbent vand der skal et godt fartøj til at holde det ud så er man des det har du ret på svaret okalli et ned og drække et nydeligt fartøj men en skude som denne her kan holde ud hvad det skal være om du så skyder den ud i det røde hav med en kanon slut på kapitel 23 dette er en LibriVox-indspildning alle LibriVox-indspildninger er offentlig hædende om for yderligere information eller for at melde dig som frivillig besøg LibriVox.org guld og ære er automatin Møller denne indlesning er Christopher Hundstahl kapitel 24 havet et mange tone råp fra mannskabet hilsede den smale ultramarine blåstripe der netop skimtede ud i horisonten så var snart alt nød at besvær overstået og man kunne sætte kursen hjem efter det sidste på mil til bagelagets rask isen var nu så tyndt at kemire de fleste steder var i stand til at gennemskere den med sin knivskarpe forstavn efter en halvdags forløb sagde man forvel til den sidste sammenhængende ismasse og skibet satte fart på gennem et af isbjerget og pølt farvand Nogle dage efter så man for første gang i lange tider solen går ned en tilderavelse der hilsdes med jubel natten var i militiet ikke mere end god en halv time men den var dog altid bevis på at man var rykket godt stykke nord på og for hver dag der gik for hver bredtegretter til bagelagets blev nætterne længere om de ene ikke var sønderlig mørkere end en grovværestag i Europa det var hensikten at gå til Montevideo for at indtage kuld og levnesmidler man havde nu i så lang tid ved at henvise til fisk og henkogte sager og den sidste kartoffel var for længstidens by fra Sydamerika skuldrejsen så fortsæt de rekte til Europa et par minutter siden for Polarkresen mødte man den første valgfanger det blev en begyvenhed kemiere lød dampfløj den lyd og lavede by manskabet viftede med sydvester og togænder ej kartoffler var det første åkallige der i sin enskabe af Irlander måske miste at alle savne denne ret udbrød kekættes, huldet der det var en akkentinsk sejler og kalandre måtte derfor frem som tolk tjen en patatas og råsatte han si, lødsvaret tennem os algunas spørg dem hvad skiben koster grinede okalli og påføde kalandre i siden kuantouquester lafangena op til denne er slibblert at linders lødsvaret ej du forbarmene udbrød okalli at de mennesker forrygte ti pun tohunderede rismark måmlede myller et hunderede fire skruende for en skibbe kartoffler ropte Peter og låer fuld hals nu har jeg hørt det med en samme kommer ikke til hans ansigt røbede stor bevægelse spørg dem, sagde han om det nu er den almindelige pris for kartoffler og om prisen for andre ting er stedet i samme forhold kalandre lød ti pun var meget billigt for en skibbe kartoffler nu omstående svarede der det var snart det eneste fattig folk havde råd til at spise alt andet var i forhold meget dyre et pun kød betaldes med over 20 pun verden var i den sidste års tid bleven i den grad oversømmet med penge at disse værdi var sunket til sig godt som ingenting og så regnede det ikke mere sønderligt højt hvor imod jord var stedet overordnet og det kunne man tage lige forbandet englinder for for det var dem der sendte en sønflod og penge ud over verden Pogger måtte vide hvordan det gik til deres flod var nu større en heltet en øvrig i verden til sammen og de kunne gøre og lave ganske som de ville og var der ingen anden dag der ture sættes op imod den Rosland havde måttet afstå det mest af siniasiatiske besidelser og ganske Kina var helt og holden blev en engelsk koloni og man menede at turen snart ville komme til de øvrig lande I er ikke blejnede da han hørte dette Inde ud af et sag han Spørg om hvor England får alle de penge fra Hvem ved det? Svaretes der Der gives enten parlament mere en engelsk regering to penge ude af luften uden skatter og uden bevildninger Man siger de laver deres guld selv men det ville kun have snak Andre påstår de har fundet et guldbjerg ind i Afrika Det er også det samme ved de her kartoflerne eller ikke I er ikke lødt betale for et par skibber Sonen var sin nedgang nær da skibene skildes Ude i høj sønden tegnede sig en mørk langaktig masse der bevægede sig med stor hastighed og som syntes alt for massiv og kantet til at kunne være en skyformation mens den på den anden side var alt for kæmpemæssig til at kunne være et skib Hvad pocker er det for noget der ude i Nordvest udebrød Kapter Nalsvlev Jeg valgte alverden af det Roptes derfor bavset fra mannskabet Spørg valgfangeren inden han slipper fra os Skynter sagde oklig til Kalandro Den satte hænderneformunden og Roptes spørgsmål ude i retninger synes amerikaneren der allerede var et godt støkke borte Nebehørligt kom svaret tilbage Når vi jo det gætter Englæs hvilke Kalandro oversatte som Engelsk Årlovsmand et bestyrtet udrop fra mannskabet Fulde Så er de engelske Årlovsmænd min tro voksede siden, vi sidst skød deres lysverketu, sagde oklig Kapteren og jeg viskede sammen Folkene stod, tavse og stigede med rynkede pander ud mod uhyret Solen gik ned Langsomt sivet tusj mørket på Chemia havde hurtigt for andre kurs og forsøgte at slippe ubemærket bort i østelige retning, men på en gang ændredes Årlovsm kurs og styret mod Øst Først nu høndes den at tage fart Tans hastighed var større end vindens Skød ingen røjs, det er opretten Den går ved elektricitet vi skede allslev Jeg ser det svaret Erik med samme bitetænder Med et hørte man vandet bruse voldsomt op, dyrbordes på Chemia Et langaktigt, dobbelt cylinderfånede legeme, kom med en forbavsende fart skydende gennem vandet og stod i froget rundt om det lige hen mod skibet som gazterte at hæle og ikke ret ville lystere skruen Et øjeblik syntes den besøg og lige genstand der lå ud til at være over 20 ailen lang og en tredje del så bred og betænke sig Langsomt vukket den helt ind i mod Chemia Støtte lige guligt mod skibstiden men klaskede som med et imod de platiniserede ståleplader i borgn så det syntes som om skibet skulle slå sønder man skabet skrej af rejsel i det samme lysterede Chemia verken skrue eller ro som om den var smidet fast til dobbeltylinderen droveste nustandslig hen imod engelsk manden der nu kastede et blinde elektrisk strålebundt ud imod den de har sendt et elektromagnet ud efter os så er jeg alfløvet nu er alt ude E.X. varer ikke, han styrede trodsidok mod kolossen hvis reglingen lå i et hjem kirketon tøjte over vandoverfladen og hvis længde maligt var en engelsk mil da de var kommet umulbart hen under overlovsmanden blev en elevator af størrelse som et lille hus fyrer ned til dem en officer byd dem på engelsk alle uden undtagelser at følge med op man er allud i tavshed da de stod på dækket, kom en lille mand med lange grå whisket og iførte en praktfuld uniform hen imod dem skibet sejre, burde han Erik trotte frem deres navn er Paulsen ja, mit navn er Erik Paulsen svaret denne og så hovenligt ned på den lille kommandeur i Kajser dømmet Englands navn de er min fange slutt på kapitel 24 og start på kapitel 25 hvor har de gjort en ny patient spurgt at overlæge ved sindssyge anstalten på sætlandsøerne, dr. Richardson han er forløb i anbrugt i nummer 5 heroverlæge svaret oppasseren det går ikke an, ved blev doktoren jeg var underrettet om, at det er en meget farlig patient hvem de ikke i et øjeblik må tage passyne og ikke på nogen måde mål at komme i berøring med andre, hans vanvide at stille men er den aller værste slags de må indlogere ham i nummer 13 og om hyggeligt ledesage ham når han får sin motion på gangen eller i gården ellers behøver de ikke behandle ham særligt drænt jeg gør dem i et og alt ansvarligt for patienten vel heroverlæge altså nummer 13 oppasseren hilste og gik ud med sig, ser oppasseren til Erik denne vej Erik rejste sig og målte den anden med et hovenligt blik tror de virkelig, at jeg er sindssyg, spurte han indtidsvar i så tilfæld, tager de meget fejl ved blev Erik det siger de alle, hvor jeg sidder oppasseren nu indtid røvel herut han skubbede Erik foran så op at trappe der førte til tage sin oven over her lukket han døren til en selle op og skyd ham ind og smiggede slån for Erik var er der alene det var et lille smalt værelse med udpålstret vege og en brigs uden skarpe kanter gennem et lille højt sædende vindu forsynet med solide jernstænger hørtes havets brusen og bøglernes slag mot den klippefulde strandbred umiddelbart neden for at anstalte den smur Erik satte sig på briksen og støttede hovedet med begge hænder det var altså enden så var dog den trusel gået opfølse som franske president i sin tid havde visket ham i øret Salus, populi, suma, leks hans milighed bedtert og imens hans havde endespæret her for livstid naturligvis lige til han blev gammel og grov eller til han måske virkelig blevet sindsyg imens udnyttede en stat hans opdagelse til at underkuge alle andre lande og gøre sig den ganske verden under Dani det var for tvivlende havde opdagelsen en dag været hans egendom i nu hans alene så havde der måske stadig været håb men nu og den tanke får gennem hovedet måneden havde gjort den store opdagelse før ham havde nogen før endt livet i et galehus fordi folk havde vel fordrevet opdagelsen tide til døde han ville helt lavere med at tænke det endte bare med at han virkelig blev afsindig han rejste sig og begyndte at gå op og ned af guldet som en fange løv i sit bur men sælgen var ikke fem skridt lang og ikke tre bred han lyftede sig på tæerne for muligt at øjne et glemt af havet, men nej kun en stump af den vestlige himmel der rødnødes mod sonedgangen viste sig for hans blik så sang han er der sammen på brygsen udenfor på gangen lød oppasse han stemme han er skruppfjollet han ville os regne at han kan lave guld kort efter kom en ung læge in han følte Eax Puls og betraktede ham opmærksomt det var en køn ung mand med tilledsvæggende og intelligent ansigt troede det, at jeg er sindsyg spurte jeg ikke alvorligt og så ham fast i øjnene al dels ikke svarer den unge mand smilende kuldens mulig nervøs og overanstrengt de kan bør gennengå en kur tag nogle styrdebade så vil de sikre, at er der blive fullstændig restituerede Eax så tivlet rådet på ham var han indvidet i sands virkelig sammenhæng eller handlede han efter et bedste overbevisning jeg befinner mig her fordi jeg skal have påstået at kunne lave guld sagde han prøvne set nu det var så at jeg virkelig hadet gjort denne opdale som læge må de for så vidt også være kemikker at de ikke direkte vil kunne benægte en sådan opdaleses mulighed lægensvaret jeg tilstår at mine kemiske kunskaber ikke af sønderligvirtrekkende ud over til specielt forhånd og jeg tager derfor ikke udtale mig i nogen bestemt retning men hold dem nu i ro forløbigt forsøg at sove under de kan og læs lidt for at fordrive tiden jeg har taget nogle illustrerede bladet med til dem så måske vi kunne adspræde dem lidt at kigge i i morgen ser jeg igen ind til dem at jo så længe dermed forsvandt han uden at jeg ikke fik tid til at gøre flere bemærkninger men det er nogle læges besøg forekommer om at være lidt dæning i mørket men det er ikke så længere for at være lidt dæning i mørket han havde set alt for ærlig og sandt ud til at kunne være vidende om hvordan tingene virkelig forholdt sig styrtebade han mente åbenbart godt Erik lovede sig selv efter hånden og prøvede sig frem hos ham dagene gik, to gange om dagen fik Erik en halv timus motion i fri luft ved, ledsadet oppasseren at passere op og ned i en lukkegård derefter fik han et styrtebad og blev så ad og lukket in i sin selle en uges tid igennem såede nogen læge stadig til ham for hver gang fik Erik ham mere og mere i tale og det var tidligt at han til sidst ikke ret mere viste hvad han skulle tro angående i Erik's mentale tilstand en dag mummelede han noget om at han ville tale med overlægen og skaffe patienten frihed til at bevæge sig omkring på anstalten dagen efter kom han mod sædveden ikke igen og heller ikke den næste dag den fire dags form i dag kom overlægen i egen person og så flygtigt til Erik men her efter udblev lægetilsynet ganske oppasseren var det eneste menneske patienten nu kom i berøring med dag kæde sig til dag uge til uge, ugerne blev til måneder det blev efter år og vinter og forår igen tiden glede krybende langsomt hen for Erik da til sidst følte sig sunket hen i en dum, lige gylte døs hvad hjælp det at gruple indtil blevet bedre for det han var oplev, livene begravede sin frihed har han mistet for stedset og hvor var de andre blevet af hans husstro og hele kemiers manskab havde man lavet dem behålle deres frihed eller han turde knappt tænke tanken derpå i begyndelsen havde tanken om at flygte ved ad en stadig gæst hos ham men de ailende tykke mure de mægtige jernstænger for det lille vindu havede der brugesød mod anstalten's mur og den overvågende oppasser alt det måtte bidrage til at tænke gøretes vagehåp kun et stod ham indå åbent att ty ind i fantasins verden der så rit havde fyldt hans ungdom med lyse stålte drømme for det at finde et fristed for de matræde pinagtige tanker hele døgnet igennem høretes fjerne hyld og skri sang og latter fra de andre sæller det gøds under tiden i Erik eller så han så at sige ikke noget til sine ledelsesfæller uden en gang imellem et flygtigt glemt genn i der trapegangen skidt og vinduer eller genn en på glemstålne dør kun et par gange var det hent at han på varing tilbage fra den gorsplads hvor han fik sin daglige motion havde mødt en oppasser der kom gående med en anden patient en dag 1. juni genn tog denne usøvenlige hendelsesag på udturen møtte Erik en oppasser der skødesløst slendtred af sted fuldt af en i anstalten patientdrag klæd mand denne gik med hovedet så boede at Erik ikke kunne se hans antikstræk før de befandt sig i foskridt afstand fra hinanden men da han så langsomt lyftede hovedet gav det et voldsomt set i den begge det var semske i første øjeblik had de været nær ved at røbe sig og kun ved anspændelse af deres viljekraft lykkes de dem og bevare ånds nærværelsen og lavede som intet i det vi passerede forbi hinanden, giv hos semske hemmeligt med sin pare i fingeren bevægelse som om han skrev et spørgsmålstejn og Erik, hvem øjeblikket til vigtighed, gav alt den gamle rødsneighed tilbage, opfattet i sammen med spørgsmålet bagpå sin ryks skrev han, med en finger talet 13 had semske set og forstået det slut på kapitel 25 dette er en LibriVox-inspildning alle LibriVox-inspildninger er offentlighedens eindom for yderligere information eller for at melde dig som frivillig besøg LibriVox.org Gul og Eger er automatin Møller denne indlesning er Christopher Hundstahl Kapitel 26 da jeg ikke kom tilbage til sin sæle, var han så overvældet af den store begivenhed som det pludselige møde midtunder sin daglige afspærdighed havde været for ham at han følte knæende ryste under sig fuld af spænding og uro kastede han sig på sin brigs, og gav sig til at gruple hver kunde følger en af at semske og han havde genkendt hinanden blive åbnet af sig der ved nogen mulighed for frelse til synløden ikke til hvad hjælp det, at de to hver for sig indespærede fanger kende hinandens tilværelse, når de ikke kunne sætte sig i forbindelse med hinanden mulig blev semski ikke så strengt bevoktet og afspærede for omværdene som Erik da man valgier for sig lavede mindre vægt på hans person, men aligevel var udsikkerne til frelse ikke stedet sønderligt, og hvor befandt semski så måske en helt anden fløjre hans stalten hvad hjælp det så at han visste at Erik var indespærede i nummer 13 jo mere han gruplevede desto sikre måtte han komme til det resultat at han stilling ikke var meget bedre end før lige for tvivlet lige håbløs han gav sig så vidt det snæve rundt til ud det, til at gå op og ned af guldved en gang i hvemst stansede han og kastede et blik op mod det lille teltgilderede vindu der udenfor, hvor de skumklædte bølger nødnød havets evig samt der var der frihed og liv her var alle længere og onlige død var det en ful der fløjter ude nej det var kun lappapir der før der vinden var blød hængende mellem jernstængerne i udenhed i det ens form i liv er sent ting fra yderverden selvom det kun var en papirestremel underligt nok at den kunne blive hængende derude hvor længe ville det være inden den blæste videre Erik gav sig til at betragte den det var altid en afsprædelse og det lød ikke til at den ville bort fra vinduet en gang imellem gjorde den et tilløb og blæste et stykke bort men den vintelser er der tilbage det var et helt fenomen Erik nærmede sig vinduet og så nøjere til for at komme efter årsagen men hvad var det? himmel er bliveret hanget i en tråd semske han forsøgte at række op og gripe det men det var ugørligt han kunne kun lige akkurat nå til jernstængerne men ikke udenfor disse hvad skulle han gøre? blodet brændte ham i årene og han så sig for tvivlet om i rummet for at finde noget at stå på der var intet hvad skulle han gøre? med et fik han en idé lydløst listede han sig hen til døren for at mærke om oppasseren i aktur om gennem kikhålet nej, der var ingen ude på gangen så røv han i en farttået altså dannede det til en fast bylt og lavede den under vinduet stående på tossbisserne ovenpå bylden, ventede han med udstrakthånd på at papiret skulle komme nær nok det varede lidt det blæste og tråden bevægede hød og død nu var det dig han grebte og gjorde tråden fast for at kunne hæftesvaret til den så hurtigt tøjde på igen og hen til prægsen for at kunne læse det kostelige brev der stod kun nogle få linjer græset op med en byand foralleri, pettersson fanget af englænderne snabbet brævende gå til hånden her ovenfor i arbuteket svar hurtigt svarer hvorledes skulle han bære sig ad min lide skrivematerieler Semske måtte aller først skaffe ham noget at skrive med men hvorledes underrettet ham det om hvert minut var kostbart han kom til at tænke på en fange der lød nejlen på sin pejfæng og vokse og tilspidset den som en pin til noget kunne han da skrive med sit blod nej, nu havde han det det kunne gøres endnu nemmere hurtigt bid han et stykke af en nejl og gennem Stark med dette papiret som med en knappe nål så der kom til at stå skaf mig en blyrant så fik han hurtigt sit tøj af igen dannet en bylt på ny og festnede papiret til tråden i time vis blev han siddende for at se det gå til verse men nej, det blev hængende derude hele dagen uden at nogen rørte ved tråden lige til det blev aften og mørket faldt på Erik forsøgte at lægge sig til at sove men den voldsomme sinds bevægelser hindrede ham deri han fik nebet nok et blodn i sine øjne hele den nat som i feber kræser hans tanker rundt om den lille papirelap først hende af morgenstunden faldt han i søvn da han er der vågnet var det dag hans første tanke var at se hende til vinduet den gennem stukne papirelap var borte og i den sted ang der en lille biteparke i en håndevendning havde han den nede og fik den åbnet den indeholdte en lille stum blyrant nogen strimler ubeskade papir og et brev det sidste lød har ikke kun kommet til at svare før måtte dreje på den store knusemaskin i arbuteket flere til stede har frihed til at gå ude på gannene men må ikke gå alene i det fri har forsøgt at nærme mig deres dør men altid en oppasser flugt uhyr og vanskelig hav og klipper rundt om kun gennem den store port af vej streng vagt semski svaret måtte jeg ikke opset til senere det var han nu kun om at gøre og skule papirne mellem guldved og det polstrede panel fandt han et nogenlunde sikret gemestede kort efter kom oppasseren for at afhente ham til den så vænlige formidagsmotion Erik spejdede rundt til alle sider for om muligt at opdage et glimt af semski men denne lød sig måske for setligt ikke se fremfor alt galt du om ikke at vægge mistanke efter fruggtid fik Erik lejlighed til at svare semski kort efter at han havde hængt brevet udenfor på tråden blev denne trukket til vers og en halv time efter havde Erik svar på ny det er det gen tusar et par gange til samme dag og alt løb heldigt og bemerket af korspondansen drejede sig vesenlist om anstandens lokaliteter og det vagthavene personales sædvaner alt sammen med muligheden af flugt for øje semski holdt vedblivende på kun genn den store hovedport kunne der være tale om at unvige da der kun førte en eneste snevervej op til anstalten men alt til de øve i tre sider var afgrående deres uden var alle vinduer der førte ud til omverdenen så små at det bor til fra de mægtige jernstænger der giv drevet for dem ville være umuligt for et voksen menneske at trænge sig igennem dem Over den store port befandt i milletid anstaldes materialkammer sig og i dette skuld var anprægt en tæmmelig stor åbning genn hvilken alle ankomne varer der vedrøjede apoteket og den hygieniske forplejning har i siddet så op Semski havde selv for få dage siden været begjælplig med at hejse forskellige kasser og flaskekurve op der igennem han havde lagt mærke til at lemmen der dækket overhållet ikke var blevet aflåst og ved hjælp af hejseverket ville det være let at lade sig glede ned i portrummet og så havde man været tilbage selve porten denne holdes altid om hyggeligt lukket og kunne kun åbnes ved hjælp af et indviklet sifersystem ligesom låsen på et pængeskab Selvom det er altså lykket så overmandet portneren der muligvis kunne tæde at sove i sit vagtrum og man fik taget nøglerne fra ham ville man være lige vigt det eneste håb var at man ved trusler kunne bringe ham til at åbne porten og så blev det forbestandet simske viste er det enkelte visten nok snarer politisk kunne behagelige en enlig sindssyg personer havde forsøgt at flygte og disse var der blevet en anprægt i sælder hvor døren murades til efter dem det var derfor højt spil og forsøg at på at flygte og selvom det lykket os at komme uden for anstalten overledes kom man så bort fra selve øen på hvilket den var bygget uden at blive pågreblet men ganske vist hædte kun enten eller og simske var for sit vedkommende redet til alt de måtte håbe på at et uforudselt tilfælde ville komme dem til hjælp og gøre resten og hvorledes skulle jeg ikke komme ud af sin sælde simske skulle nok vide at komme ud af sin han stod så godt med personale der betragte ham som en uskædelig og ufarlig person og han hjælpt dagligt til med det forskelligste arbejde hans sælde dør blev om natten kun lukket med en slå at langt søm let kun skydes til side indvendigt fra hvor imod Erik stør uden med slå til lige blev lukket med nøgle der var kun én mulighed at oppasseren der havde nattevagt i korridoren udenfor kun sove så simske kun liste nøglen fra ham her fandt Erik på råd han havde lagt mærke til at hver fredag havde en og samme oppasser nattevagt ude på gangen denne oppasser var en stor ven af øl og når Erik under tiden levnede noget af den pæl øl, han ved aften fik til sin mad var oppasseren ikke sent til at skylde den iser simske måtte op fra apoteket kunne skaffe noget medicin eller bedre kloral som Erik kunne komme i ølet og dermed ville den første vanskelighed være overvundet en onsdag i begyndelsen af juli da korspondansen mellem Erik og simske havde radet om trend den måned sende Erik endelige følgende afgørende er sted ved hjælp af troen uden for sit vindu fredag nært klokken 1 send mig endnu i dag 0 gram kloralhydrat og om muligt en flaske klovform frisk mod min ven glemt endelige ikke selv at forsyne dem med klovform slut på kapitel 26 og start på kapitel 27 fredag aften kom Erik sad at spiste sin aftensmad ubehageligt chineret af oppasseren der kiggede ind til ham og med gråde i blikket skilede til ølgruset ville han dog ikke gå jo, nu fjernede han sig endelig i dårlig blik hurtigt og med banken i hjertet træk Erik en lille papirbose frem fra sit gemestad mellem guldved og helde det på må at få 0,4 gram ufarvet krystaler i ølet hvor de hurtigt og opløstes godt at jeg fik kloral, tænkte Erik det vil han ikke smage morfinen ville hans fraksa rygge slet på næsenad fraks efter var oppasseren der igen Erik lød til hans store fortridelse som om han drakker ølget og gjorde så tegn for at vise at han var færdig oppasseren kom ind behageligt overrasket ved at se at omtrent det halve glas ølver levende så er det han kruse formunden og tømte det i et drav så stolbrede han ud igen med talerken og glas og låsede døren efter sig Erik holdt øje med ham gennem kigkålet han så ham nogen minutter efter og sæt sig hen på en stol i vindusfordybningen lige overfor her sang han sammen med hovedet bilen i vinduskampen Erik stod som på nåle ved døren og lyttede set der kom nogen og fandt den sovne oppasser han skælvede hver gang inbildningskræften forgøjlede ham lyden af fjerne fodtrin eller en af de afsindige nabocellerne rødte sig men der kom ingen kloralen fik lov til i fred og ro og udøbet sin gerning og sætteret maximelt dogtis har han i hvert fald ikke fået tænkte Erik bare han ikke skal give sig til at snakke alt for højt han staltens tovnur slog elve det slog halvidt og ét hvor blev Semski af han skulle dog vel ikke være blevet forhindret Erik talte hvert sekund ikke en lyd udenfor i korgdoren hvor blev han dog af og vidtel var alt gået så godt hvad var det? slog ikke uret igen jo nu var den et kvarter til to om lettyvile morgenrøden brød frem og stadig ingen Semski ikke en lyd ude i korgdoren ikke den ringeste skyg af nogen der listede sig frem det var til at få tvivl over Erik var nær gået for over i det døren han støttet sig til gik op så lydløst havde Semski liste sig frem og gjorde sine sager at ikke en gang Erik som ventet ham i feberspinning havde hørt det mindste et gevert håndtryk og fingeren på laverne for at antyde tavshed de listede sig af sted på strømbeføder lydløst som indigianere på kristin korgdoren til ende oppe at trappen til etagen ovenover og hen imod den korgdor der førte til materielkamret vakken gik frem og tilbage med faste skridt en tyk bredskullede mand bare det ville lykkes Semski holder jeg ikke tilbage med en bevægelse tager en spamper på lommen og overhælder den med indholdet fra en lille flaske det lukter sødeligt det er klovform så afventer Semski det belegelige øjeblik deroppasser han at komme næsten helt hen til dem og er der drejet tilbage han lukter indet og nu vinder han ryggen til i et set i et spring Semski klammer sig fast til ham bagfra et svagbrøl, kamp den anden forsøger at rive svampen bort et øjeblik er det som om de skal lykkes men med et larmes den stærke mand understøttet Semski han tilbage og ligger udstrakt på guldet Semski klammer svampen over hans ansigt og de to flygtninge lister sig videre med et stand så de forfærdede der lyder sang i korridoren bag ved dem det er den bedøvede mand han istæmmer en lystig londonsk slavvise af højst uhevligt skinhål højere og højere de afsendte i selderne vågner op og stemmer i med hvile skrig høres over hele linjen I er ikke fatter så først det er ikke ualmindeligt visker han til Semski at klov form bedøvede personer giver sig til at søge under bedøvelsen videre Semski åndet atter men den bedøvede mand bliver ved at søge lystiger og lystiger er han færdig med en vise så er han fatt på en anden det er et helt varje til repertoireer han giver til bedste så det er materialkamret døren er lykkeligvis åben hastig derind der er en slov indvendig den skydes for og der er en lu i guldet alt er lyst det er snart morgen man kan se hver eneste genstand om så så klart som om det var dag luen giver efter fra Semski's tag Gud skal lov den var åbne nu og det er hejseværket hurtig man hører stadig oppe passere en sang og de er afsendt i ishylen Semski fire sig først ned i den mørke i portvelving Erik vil følge rebet er anbragt som på en flavstang det er let at hejse sig ned en værdig rebet går tilbage der kommer Semski igen for pustet og anstrængt over at måtte hisse sig selv op der er ingen portner dernede tilbage vi skyder Semski ondløs vi kan ikke få portnen op selv vi må skynde os ind i vores celler før man opdager at vi har været ude han sætter sig ned på en trækasse og grupler for at finde en udvej Semski står modløs og opgivet foran ham alt er utapt, om lidt kommer de og så er man levende begravet med det samme Erik spliks dreje for at hjælpe lyst om i rummet hvad skal man dog gøre den for banet i port hans blik bliver feberagtigt vileløst flakker det om ved alle genstande for at søge hjælp men der er kun sikket kasser lageflasker til apoteket og et par jernsylænder med flydende kultsyre mekanisk glæser han de påklævede sine natur pludselig far han op som en rasne Semski roper han og gri på den anden i skulderen jeg har det vi springer porten i luften springer porten i luften, hvor ledes hurtig bliver Erik ved der står glycerin her er en galon salpitersyre en nitroglycerin der har vasket sig hurtigt nitroglycerin Semski så øjne funglede helinholdet er denne flaske ud på guldet fortsætter Erik stakkornet det er ikke andet en destilleret vand her er glycerin, kom flasken er halvfull, her er salpitersyre og her er svålsyre ja, det er en tung reddannflaske men den kan tages forsigtig forsigtig kæresemski husk at det gælder liten kun en ganske tøn stråle og nu må vi først afkøle syren før vi hellere den i glycerin vælte en af kuldsyrebehållerne herind sådan, efter kort tid forløb har de fremstillet en tilstrækkelig mængde nitroglycerin, som de udvasker gentagende gange med vand for at befride den for syre og uomdannet glycerin Erik ser så om for at finde en passende behåller og opdage i en krog en støbjernsbehåller, hvor i der har været kviksøl men heller de den olieagtige nitroglycerin så siger Erik nu gælder det kun om at bringe olien til at fryse til at explodere den ikke ved at lave behålleren falde men det er kun et øjeblik sag under påvirking af den flydende kuldsyre ved den fryse i løbet af få sekunder hurtigere åbnet han hanen for kuldsyrebehålleren det dryser med kredvidt kuldsyresnæ nedover nitroglycerin så begynder Erik igen nu anbringer vi springstoffet her i hejseapparatet og lader det falde ned i porten nej, stop endnu ikke, ellers røver vi selv i luften vi må holde det her i en lang snor så vi kan løbe tilbage og først lader det falde, når vi er ned i den anden enda kohodoren Semske finder en langt tynd snor der dover stærk nok til at holde de lægger den over en talje i hejseverket binder nitroglycerin behålleren fast og tager fat i den anden del af snoren og mens de løber tilbage lader de den glide strandt gennem hånden og passerne er bedøvet i nu han synger stadig der er måske heller ikke gået mere end et kvarter et kvarter eller en halv time hvad ved de og som de afsændige hylder de er nødt til midten af kohodoren snoren vil ikke række længere med et udstød og Semske et udrop og peger fremad derfor endende af kohodoren kommer de en halsnæs mand anstalten snattevakter nu har de fået øje på flykningen og iler mod dem fortapt mummler Semske og tager sig til panden slipsnoren brøgler i herik Semske adlyder mekanisk i det samme blænestige af et ly der trænger ind gennem vinduerne et øje og sønderrivende brav for deres trommehinerterer dierer og et væltigt stød kaster dem om gul endnu et brav og et til som er en væg der styrter ned det begynder at rasle og ramle i bygningen kohodorens gipselof dryser ned over dem bygningen falder råbester den dybeste rasle skinger gennem røsten jordskælv stønder en anden det knager i alle samme forænninger gulvede vakler låset dører springer op og de afsind de viser sig i åbningerne endnu et stød en regn af faldende murverk den bedøvid oppasser sønger i nu så nu taber de bevidsteden