 Vi står her for en herregård, en gammel æstrup, som er et rigtig godt eksempel på en herregård, der var brændelig at bygge som et forsvars værk, men som siden er formet i renaissanceens tegning. Det, der er helt særlig for gammel æstrup, er, at den har været i samme familie sig eget i næsten 600 år, fra cirka 1341 til 1926. En af de eger, vi kender rigtig godt her på gammel æstrup, det ham, det hedder Æskebrok. Med Æskebrok er der et vennepunkt på gammel æstrup. Han bygger stort, han tjener rigtig mange penge både på Kornsal og på Kvæ, og så har han et meget nært forhold til Christian Fjære, og det betyder, at det slækkens ansægelse i samfundet stiger på det her tidspunkt. Samtidig så kender vi ham også rigtig godt for hans dagbrugsmateriale, og vi kan se, at han har været en jæv og siddeles driftige renaissance her, men han var den, der tog rundt til sine gusser og var med i driften, det var ikke bare en forvalg der, der stod fra driften, han var helt med nede i detaljen, og samtidig så ved vi så også, at han godt kunne lide sådan et godt grus øl, og han stod her eller ikke af vejen for en god rus, hvilket han bestemt eller ikke onlædere gør mærksom på i sit dagbrugsmateriale. Nu står vi så her i Eredersalen, som er hergårdens mestre præsentativ rum. Det betyder, at vi samtidig har bevæget os op i 1700-tallet, i begyndelsen af 1700-tallet, som også markerer indgang til slækkens virkelig storhedstid. Familien er nu kommet til at hedde Skel, hvor den jo før hed Brokk, og det hedder den fordi, at Brokk manslinjen uddød, og herregården gik i af til Eskebrok Statter, Hyttebrok, som giftede sig med en skel, derfor skifter vi navn her. Den mand, som reagerer på det her tidspunkt på gammel æstre, han hedder Kresken Skel, han flytter ind her sammen med sin hustro Augusta Winterfeldt i omkring 1717, hvor de bliver gift. Herregården har stået tom i mange år på det tidspunkt, og den trenger virkelig til i standsættelse. En af de første ting, det gør, det er, at de flytter den fine etage hernede på første salg, og det betyder selvfølgelig først og fremst rydder salglen, som vi står i her. Noget, man virkelig skal lægge mærke til, at han i rydder salglen, det er, at de vævede vægtapeter, som vi kan se hele vejen rundt i rummet, på de her helt enstående vægtapeter, der kan vi se slækkens hovedgårder på det her tidspunkt, altså i slutningen af 1600-tallet. Så de er rigtig godt vidnespørt om det, de mange, mange herregårder som slægten besad på det her tidspunkt. Nu er vi i grævns arbejdsværelse, hvor vi er omgivet af Jørgens Schæls videnskablige samlinger, hans bøger, hans videnskablige instrumenter, alle de ting, som er hans samlet på. Og tiden er slutningen af 1700-tallet, hvor en ny generation er kommet til gammel Æstrup, det er Jørgens Schæl, som vi her i huset kalder den hvile græve. Han var et lydenskabligt menneske, og brugte rigtig, rigtig mange penge på bøger, på videnskablige instrumenter, på rejser, på kunst, på møbler, på rigtig mange ting. Og det lykkes ham faktisk at sætte godset til økonomi og styr, og blive erklæret konkurs. Det, der var 6-7-8 hærgårder på sit højde punkt, de bliver solgt en for en, for at dække det her kolossale overforbrug, og det eneste, det lykkes at græve til sidst, er selve gammel Æstrup. Vi er nu ved at komme op til afslutningen på historien. En 1926 dør Christen Schæl, og han bliver den sidste græve på gammel Æstrup. På det her tidspunkt er blandt andet afreglerne derudom for hærgården, og man kan ikke længere lave hærgården gå i et samlet af til den elste søn. Og Christen Schæl havde ikke mindre end elvebørn, så hærgården skulle altså dele smeltem elve. Det kunne ikke lade sig gøre, og afringerne valgte derfor at sælge hærgården ved hans død, og dermed var 600-års familieegg på gammel Æstrupslut.