 Avsnitt 16 av En nyckfull kvinna del 1. Den obundna flickan. Detta är en LibriVox-inspelning. Alla LibriVox-inspelningar är fria, public domain. För mer information eller för att bidra, gå in på LibriVox.org. Inläsning Lars Rolander. En nyckfull kvinna av Emilie Flygare Carleen. Avsnitt 16. 20 andra kapitlet. För skräckelsinn om familjen, Mansel och Tavi börjat hända sina lampor. Vid denna tid, man var nu i mitten av september, började Fabriannen få vissa kändningar av den oro som alltid hemsökt honom då han någon längre tid visstats på ett och samma ställe. Dessutom, trots av sin kärlig fredigt, kände den Hedersmannen det denna gång så plåksamt tomt på Dagby. Det var inte blått den tomhit som uppkommas allifrans bortgång. Den kunde ingenting borttaga, för den kvar lämnade som ännu hade hjärtat och minnet fullt av honom. Utan det var den tomhit som en så god och varmskäl måste erfara, då den finner sig på viss sätt överflöding. Ickat Fabriannen skulle satt värde på att man fjeskade för honom, eller att man i ord upprepade att hans närvar och åstadkomm nöje. Men gubben tyckte om att märkade han var till glädje. Han hade även den lilla svagheten att känna sig förnöjd då man bad honom berättans dumt ur sina reserminnen, och allt det där som varit så allifrans och kärt och som så ofta fordom, i den förtroligafton kretsen utgjort även det övriga slust. Nu däremot hade alla så mycket att sköta, att han ej fick någon annan roll än att som förtrogen gå hand ur hand, utan att man ändå så särdligst fästade avseende på hans råd. Om aftonund blev dessutom oftast hans lott, i hur och helmer och hennes snåd även hade sina lotter, att spela schack eller tivoli med greven, varierat endast med en vira ibland. Den som kortspel aldrig varit hans svaga sida, utan endast en eftergift i hovrets rådets tid, och greve här man inte kunde med i gamla ärliga brädsspelet, så tröttnade farvor allt mer och mer. Då där till ytterligare kom att greven, vilken i början svåligen kunde umbära honom, nu i sin drömande förkystning knappt märkte om han ej kom upp på hela förmiddagen, och editt ständigt svävande mellan feber och frossa tycktes hava nog av sig själv. Anså gubben, det var så gott att packa ränsen och ge sig av. Det blev vi just lagom att hinna med en vandring på några veckor innan han tog vinterkvarter i Grandalen, där tiden då vore innan att ta notis om kolonin och körden. Men det var med Faber och Jannes närvaro på ett ställe, alldeles som med värmen och solskenet efter en kulen och kyl i tid, man känner att det blir bättre, lugnare, trevligare, men man tackar icke solen för det hon värmer och gör gott. Man blir endast orolig, då hon hotar att lämnas. Så blev det även oro på dagig, då det fördjöds att allas deras älskade farvor skulle uppryta. –Nej, för gott skull! – utprastedit och kastade sig gubbens fan. –Jag känner att allt ont kommer över oss, om farvor lämnar oss. Tror mig, det är bara farvors närvaro som håller dig tillbaka. –Nå, min du, hur kan du prata så barnsligt? Det finns kanske människor som jag verkligen kan gangna. Här gangnar jag ingenting. –Ingenting, vi får se den här farvor i borta, hur mild, god och nådig är hej mamma nu, hon vet att jag har en försvarare i farvor. –Hos din morbarn behöver du ingen annan försvarare än hennes hjärtan, men du har ofta, det säger jag dig, med missnöje prövat hennes tålamod. –Och, farvor vet jag ju ofta om prövat mitt, men lika mycket, jag vill ej tala om det nu, jag vill endast tigga farvor att bli kvar. –Omöjligt, svåger, alldeles omöjligt, förklarade hovrets rodinan, då hon väl fått kylat in gubben i en vrå av biblioteket, där alla inrikes angelägenheter vanligen avgjordes. –Du ser ju själv att det endast är din närvaro som gör redigt så pass förnuftig som hon nu är. –Hon plågar med vissligen någon gång även nu, men över huvudet är hon ojämföljt mera påpasslig i sina plikter, hon vet nog att så länge jag har dig vid min sida, jag är dubbelt stark. –Brat, frusväger, ska idel prat. –Nej, jag bedyrar, jag talar riket ordutan full mening, blott du vill dröja en tid till, tänker jag, du får väl signa hennes förlåning, det ser ganska djuvst ut åt det hållet, jag var säkert att just en sådan person skulle slå an på en. –Därnäst kom även greven med sina böner. –Vart skulle han flya under de timmar stund om dagar, då han sol gick in i skyn, om han ej hade tillgång på den tålamodigaste av alla människor? –I sin grann laga ömntålighet var han även villrådig om det gick an för honom att stanna kvar, sedan den enda man ligger släktingen lämnat huset, och att själv lämna dagby blotta föreställningen härom bringade honom i ett exalterat tillstånd. –Tillslut blev det Helmer som under ett besök i Farvors rum förtroligt ledde tanken på hur en nödvändig hans närvaro just nu vore, i den händelse att något inträffade. –Vad skulle väl inträffas om jag kunde avstyra? –frågade Farv och Janne uppmärksamt. –Det finns saker som om det än inte kunde avstyras likväll mildras, ändras, förbättras genom en klockigt och hjärtligt deltagande, ifall jag ponerar blott. –Vad ponerar den? –att greven. –Vidare? –Skulle begära den man väl ser att han eftersträvar. –Vad sen? –Och hon vägrade? –Hmmm, ingen kan förutse vad fröken i detta fall ska komma att göra. –Det är sant, den saken kommer Gunoss att bero på en nyc. –Tuvär, men om denna nyc blir ett nej kan här med greven en person hemsökt av en så förfärlig sinnesjukdom, och så länge invaggade ett hopp som kanske på en gång jackas, inträffa omständigheter där icke blottet manligt biträde, utan framförallt en släkting behövs. –Min skäl har icke helmen lyckats övertyga mig bättre än någon annan, och efter det är så att jag kanske kan vara till något gang, så blir jag i godsnamn där jag är, så länge. –Men ändummit var i alla fall hela tillställningen med den beskedlig greven, ty kommer han en vacker dag rätt i taget, så kan han skrämma slaget på hela Seraljen. –Ja, nog var hans inbjudningen vågad sak, så mycket är avgjort. –Och lika avgjort är att ingen blir klok på en sån kvinna som Edith. Gud signer henne hon är ändå min ögonsten. Kan det väl vara möjligt att hon fattat kärlek till greven? Jag tror det är knappt. –Nå, så lär hon väl heller inte gifta sig med honom. Det tog det falla henne in ändå. –Äck vilken är vinnerlig skadat än så överdåligt sjön och behaglig människa ska ha så många fel, och man kan inte neka till att hon har sådana namn. –Gubben bifogade det sista i en ton som lätt förstå att han är ungunstligt skulle uppta om han blev vederlagd. –Men Helmers enda svar utgjordes av en lätt skakning på huvudet och lite förtretad över att ingen fanns som ville försvara hans gundsling, då han ej själv kunde försvara henne, hög gubben tvärtav ämnet. Sedan Helmer gott förekallades Primus och befallning utfärdades, att i upptagna saken åter skulle läggas ned igen för obestämt tid. –Det var ett skönt besluthusbond, förklarade Primus, ett riktigt rart beslut. Vi hat inte så illa där vi är. –Åh, vi hade just icke så gott heller, menade farbror, som med all sin goda viljeke kunde slå bort brånaden efter det fria livet på landsvägen, med dess besvärligheter, nöjen och tusen tillfällen till goda och glädjande tankar. –Ja, hur ville han väl ens bete sig för att få se en enda så lustig och trevlig grimas uttryckande förkylsning, som han så ofta fick le åt, då han lossade skinnpåsen från mörreshals, och för det glatt gapande småtorpar av komlingarna uppdrog en peppakaka, vars blotta anblick vidgade deras kinder till den mest intagande trumpet, och tåren som han torkade här, glädjen som han delade där, –Vem begrep allt detta, vem brydde sig om det? –Åh, Husbon, inte är det värt att se solen i nedan så länge hon står så passeligt på himlen som nu. Husbon ska slå ifrån sig längtan och visa att Husbon det har för sin hatt. –Det är inte nog att stå vid ord och löften. Det må ske med glättigt hjärta, annars ger jag med den och den på att frökenedit gråter näst duken full och förklätt med, för hon är stark i kärleken till Husbon i yeses och stark hon är. –Primus hade sina egna skäl till så mycket en vältalighet. Han var för närvarande just som bäst i taget, med en intrig, som ej hade ringare avsikt än att låta den långa kuskräkeln i sin tur erfara, vad han, Primus, förutfått vidkänas. Han hade nämligen på omvägar låtit en oroande underrättelsen komma i omlopp, att Jungs förlotta för en närvarande slog sina krokkar för ingen mindre person än den förne med Nilman, och Jonsson hade så hastigt och fullkomligt bitit på krocken, att han nu endast blängde på Lotta istället för att se på ene. Hur kunde väl Primus vara ihågad att lämna skådeplatsen för en så stor triövf? Några dagar efter den hastiga uppståndelsen, som Favre och Janne tilltänkt avfärd åstadkommit, är hölledigt ett bjudningskort, att som fadder övervara en ny döpelseakt. Det var samma tillfälle varom hon föruttalat med sin mor, och hon beslöt sig genast för att återsända ett avslag. –Nåja, sa Håvres rodinnan, som nu är i sökt övertala ene. Det får väl ursäkta dem? Vi te till man samma afton då hela familjen, Edith undantagen, som satt och fantiserade vid pianot, slagit sig i ro framför den på trevligt höstmaner, fladrande brasan. Berättade Ennesnod för Mansell och Tavi, men ingenting hindrade greven att höra det, att Edith avslaget bjudningen till Baron Ges. Det var just för undransvärt vad hon nu väl trivdes hemma, och i samma andetag, för att det i anledning till något svar, började Håvres rodinnan undra vad där vidare skulle bli för faddrar. –Om en åtminstone kan jag upplysa, svarade Helmer, till jag har den äran att vara bjuden. –Nå, det kan jag säga var ett artigt. –Ärnar Herr Helmer farad dit? –Jag har tänkt det. Samtalet följde i vidare tillbaka på detta ämne, och ingen kom heller att fråga Edith vad hennes avsända svar innehöll. Men morgonen av den för faderskapet bestämda dagen fick Håvrets rodinnan av Mansell och Tavi en vink om att troligen något särskilt höll fröken hela förmiddagen på sitt rum. –Varför särskilt då? –Ikke kan jag precis vetade. Jag fruktade endast att hennes nåd lite misstagit sig i den förmodan att en viss person hade någon del i hennes hemmavaro. Jag tror snarare, ifall jag skulle våga komma fram därmed, tillade giftigton den elaka varusen, att en annan viss person förmår henne att resa. Det var första gången Amsell och Tavi dristade göra en anspelning åt detta håll. Men Håvrets rodinnan, som aldrig i sitt liv skulle ha gissat guvernantens mening, yttrade i en helt beskedlig ton. –Nå, jag är nyfiken att få höra vem det kunde vara. Tysovit jag vet har jag ännu icke sett en man som förmått Edith att ändra ett beslut av kärlik, allt annat utom det. Mansell och Tavi teg, men antog en min som innebar tjugo mot sigelser. –Jag vet, återtog hennes nod, att vår goda och Tavi har ett säkert omdöme, och jag bekäner att jag har mycket förtroende därför, men jag är, kanske icke heller, alldeles blind, och jag har sett inte till den vägen. –Att börja med, hur vet mamsell att hon reser? –Jag tror att hon är gärna kan göra sig så löjlig, då hon en gång givit avslag. –Men om man icke sent något avslag? –Det var ju fullkomligt säkert. –Kanske är vad jag har att berätta ännu säkrare. –Låt höra då! –Jag fick veta igår afton i prostgården, att hon lovat komma. Husmamsellen och Sparomses hade omtalat det, och även nämnt att fröken Edith skulle stå mot en rytmästare linden. –Ja så, frihärinans kusin, jag har hört omtalas honom och vet att han väntas, men om honom kunde i alla fall aldrig vara fråga efter er. –Jag är redet icke än sett honom. –Nej, det förstås. –Så sjungde ut vad mamsell och tafi ruvar över, till detta blir lite tröttande. –Det är min plikt att yttra mig då hennes snåd så bestämt önskar det. –Emm eller tidig, jag ytterst beklämd vid den tanken, att just jag ska vara den första som väcker hennes snåd så uppmärksamhet åt detta håll. –Min goda och tafi låter inte detta oroa, jag är säkert att det är något löjligt misstag. –Döjligt är det visst, men icke misstag, brus förvaltaren. –Nå, jag måste säga att jag var bra sandspådd, och hovrets rodin anföljer det mest oskyldiga gapsgratt. –Hennes snåd, det finnes känslor som har i låta väga och bestämma sig. –Mamsell och tafi, det finnes galenskaper som är så utomordentliga att det en kom synas uppfunna för skrattmusklenas räkning. –Var och en vet att jag ej hört till dem som skratta åt vad som helst, men när jag blir trakterad med något så roligt, att icke ens kan väcka för trytelse, så tillåter jag mig att även ha roligt. –Men vevars, anser då hennes snåd, att det för världens åttonde underverk, om fröken skulle råka ut för den händelsen, att älska under sitt stånd? –Nej, visst icke det, i romanen liksom i verkliga livet har vi ju tusen exempel därpå, och helmer är skö nog för att icke göra en sådan kärlek till något underverk alls. –Och, då medjer ju hennes snåd att det är troligt? –Nej, jag medjer endast att det kunde vara en mycket naturlig händelse. –Hennes snåd säger det där ganska lugnt? –Ja, varför skulle icke det? –Om Edith älskade helmer, alla bonör, hon gjorde då bekannskap med en epidemi som är lika vanlig, och ännu vanligare än mässling och koppor. –Hela skillnaden blev endast än att hon icke behövde någon annan läkare än sitt förstånd, som också i behörig tid skulle kurera henne. –Tod icke den saken med fröken Ediths lyne vara något tvivel underkastad? –Ick är det ringaste. Just den flicka med hennes lyne och karaktär ska aldrig kunna glömma sig där henne att med allvar fästa sig vid dessa känslor. –Nej, kärleken av denna beskaffenet kan vist uppstå, och jag varken fördömer den eller förundrar mig över den. Tyho kan säga varifrån kärleken kommer, men den föds, blomstrar, lider och dör inom sin behöriga tid, och dära var det dig an att än ett minne. –Hennes nåd har sin egen filosofi. –Möjligtvis, men hela denna avhandling kunde vi lika ena båda besparat oss, till Ediths opassande högmod har ställt en stackars helmer på en plats som nogsamt visade hon icke ens i sällskapslivet vill erkänna honom som jämlik. –Och det tror ingenting vidare. –Och för att tydligt visa man säll hur orymliga finner denna anklagelse, för vilken man säll Octavi egen ringaste bevis så ska jag själv. –Gi händelse, Edith, verkligen reser, föreslår helmer till kusk. –Och, hennes nåd, hennes nåd! –Man säll Octavis röstarade. –Vad hade hon nu för sin första manöver? –Jo, det är att hennes nåd ganska klart genomskådat henne, och i hemligt loge över det dårskaper, vart i svart sjukan kan förleda. –I samma ögonblick inträde Edith, hållande en låda fransyska blommor i sin hand, med en halvt tvungen, halvt skämtande ton sa hon, –Skratta åt mig mamma, jag kommer för att begära råd i avseende på min paryr. –Ska jag taga kamerierna, eller den här praktvolle halvkransen, kanske är den ändå nog lysande? –Du far då verkligen oaktat in vägran? –Jag vägra dig, ty. –Ty? –Jag hade besinnat mig. –Nå, jag är förvan vid dina infall att bli särdels förvånad min kärra, Edith. –Jag vill säga till om landon, och då brukes förvaltaren också ska dit så behöver han ej taga enskilt åkton. –Han kan ju få den förtroende posten att köra. –Ett par mycket naturliga rymkor skuggade Edith svackra panna, och man kunde ej gärna se något mera mislyndt än hennes utseende, då hon svarade. –Köra mamma, om det varit frågan om till exempel Greve Hermann, förutsatt att han vill åtagas är det, kunde detta projekt ha kallats en förtroende post. –Men mot här helmer fruktade jag det endast bli den oartighet, betänk att remplacera kusken med brukseförvaltaren. Håvrets råd innan kastade en utmanade blick på mansel oktavi. Denna såg bort för att dölja sin djupa rådnad, och som hennes nåd beslutit blev det, ty innan Edith hunnit göra någon ytterligare invändning, hade en smår med dessa ord, –Å, han förstår nog att det är en artighet, uppslaget fönstret vingat till sig helmer, vilken just kom över gården, och på ett lika artigt som behändigt sett uppgjort saken. Håvrets råd innan ville gärna göra sig brusförvaltaren förbunden. –I en toalett som i högsta grad upphöjde glansen av hennes fulla kvinnliga blomstring, kom Edith strax på eftermiddagen ned för att ta avsked. Greve Herrmann betraktade henne med stumb undran. Aldrig syntes hennes hind purprad av en varmare, vackrar rådnad. Aldrig hade hennes stora ljusprimna ögon haft en mera lysande och tillikamildglans. Över den vita pannan delade sig det sköna silkeslena håret och följ flera lockar ned på halsen, vars form och vitit är lika grad blendade den stackast greven. Men Edith vars blev Edith denna bundran. Hon hörde Edith vävdas upp som lämnade hans bröst, då hon istället att, som vanligt säger honom ett par djuva ord, gick fram till spegeln och obesvärat böjde den eleganta kransen lite högre upp åt flätan. Några minuter därefter var hon borta. Min kära, Greve, sa hovrets rodinan förtroligt läggande sin arm på gästens axel. Vi skolade gemensam, tänkte upp någon reform som kan avhjälpa de unga damernas små distraktioner när det är i stor toalett. Men Gud nåde mig så länge världen står, fruktade jag. Flicken har alltid blivit lite konfysa, då det skolade bort. – Nå, nå, det blir så mycket klokare som hustror! – Görade det? – frågade greven med ett blygt ögonkast genom fönstret. – Naturligtvis! – Greven hörde i svaret. Edith hade från vangen sett upp med en god, varm blick. Slut på avsnitt 16, kapitel 22, läst av Lars Rolander. Avsnitt 17 av en nyckfull kvinna delett, den obunna flickan. Det är en Librevågsinspelning, alla Librevågsinspelningar i fria papplikdomen. Formera information, eller för att bidra, gå in på Librevågs.org, inläsning Lars Rolander. En nyckfull kvinna av Emilie Flygare Kallen, avsnitt 17, 23 kapitlet, resan till faderskapet. – Befaller fröken att vi kör fort eller långsamt? – Vägarna damma enutämligen, sa Helmer i det han vände sig in åt vangen, vilken just nu lämnade Alén. – I fall tiden icke för mycket liten, så må jag så gott bekänna att jag är lite rädd om min paryr. Edith yttrade dessa ord i en ton, som kanske henne själv omedvetet hade den egenskaperna till känna giva till stora skrankets fall. Helmer såg på henne, det var en hastig men djuplik, hälften ett smålende, hälften en rysning. Därefter kastade han ögonen på sitt djur, och förklarade att ingen broska ord av nöden. – Så mycket bättre, svarade Edith. – Något mer förmod hon är i framringa, till Helmers blick svepte liksom ett moln kring hennes skäl. Hon kände en stickande smärta, hon hade velat ge allt för att ännu en gång få se den, men långsamt så att hon kunde hinna tyda det som nu kvar lämnade en brinnande oro. Men ögonblicken för Gingo, Helmers uppmärksamhet syntes fästad endast vid tömarna. – Hur du befinner sig vår lilla Jocke på sin plats, frågade hon slutligen. – Han synes icke till, men jag hoppas att han håller sig fast. – Hur varsifrån annat, jag har den svagheten att sympatisera med de kungliga fontidsnyckeln. – Härhemme vet, att jorden stora i gamla dagar satt i dvärgen över hela håbbeskärningen, så gör även jag, och när jag kan få låna Primus, så får Lundin även, då han briljerar i nya livret, gärna tjänstfrihet för mig. – Edith yttrade detta under det vagnen rullade ut för en backe, men innan Helmer hunnit svara hördes ett annat svar, ett häftigt skrik bakom dem. – Nästan i samma stund höll vagnen stilla i den nu uppnådda svängen, där backen slöt. – Ajaj, min Jocke! – Roppade Edith helt ängsligt. – Fort Jonsson, skynda dig! – Den långe kusken, Primus för hatlig rival, tog några lunkentuss skutt upp för backen, och kom strax därpå tillbaka med den sprattlande lille älskaren på armen. – Visst var Primus yre i huvudet nästan halvt sanslös, och på flera delar av kroppen illa medfaren av det häftiga fallet. – Men icke dess mindre vill han långt hellre hava krupigt fram, än underkastat sig den för hans värdighet, så förfälja kränkningen att bäras av sin dödsfiende. – Nå, hur är det med dig, min Gosse? – Frågade Helmer vänligt. – Ingenting allvar sant, eller hur? – Allvar sant! – Gnislade den i raseri, försattet dvergen, vilken det ännu roade Jonsson, att liken docka kvarhålla på armen. – Allt under det han för att ännu mer reta sin välkände rival, ömsint klappade honom på de små fötterna, framsuckade med tydligt deltagande, – Tackars kräg, – Tackars min lille puttyfnask, – så illa han stötte sig, – Var i all världen ska han göra av dig min beskedlige primus, till och av Edith bekymrad? – Jag inte aldrig stödde en fröken, – tvarade primus, och för att visa det han återfick krafterna, började han raskt göra inbrott mellan Jonssons hals och halsduk, och så riktigt grundligt begrava sina tio knubbiga fingrar i kuskens respektabla hals, att ännu, med ett, – Aj, jag tror du vill stripa mig din lille satan, hastigt slängde honom ned. Då primus återstolt ville resa sig, befands att han hade all möjlig svårhet att uppbära sin person. – Jag får ta honom in i vagnen, – säger Edith. – Nej, fröken, för all del, jag kan inte åka baklänges, då blir jag rent avyr i mössan. – Gudde det då icke vara så gott, att det här Helmer tog denna primus för småda platsen? Helmer syntes tveka ett ögonblick, men också blått ett. – Därefter svarade han skämt samt, – Nej, så mycket tag jag icke på mitt samvet att pröva fröken smildhet, det kunde jag en annan gång få umgälla. – Jag vet något mer allämpligt, primus ska få sitta här bredvid mig, då Jonsson istället kan inte ha hans plats. – Och denna anordning verkställdes till stor fängnad för primus, vilken icke lite stolt intog sin höga ställning, och helt förnämt satt och dinglade med de småbenen, under det han förackligt betraktade, hur Jonsson med hemlig förtrytelse fick stiga upp bak på vagnen. – Men djup armfull nästan kvävande rörelse sa Edith till sig själv, – Vilket trädbeläte, men jag visste det ju, denna man äger ingen skäl, inte ett snille, ingen bildning, icke ens den ringaste lyftning, han äger ingenting, utom denna sjönit, som blir osmaklig. – Jag har verkligen avsjövärd, i medan den är utan liv, vad jag förraktar honom. – Men det blev en hedersplikt, att icke låta denna tvära förändring sticka fram under det återstående av vägen. – Då Helmer därför nästa gång vändes in åt vagnen, blev han hunnad med ett smålende, vilket borde varit en tillräcklig uppmuntran, ifall han kunnat vara underhållande. – Men nu gick det alldeles på tok med Helmers försök i den vägen. – Han började flera ämnen, och likväll vad det för vart och ett alltid något i Ediths min, ögon eller böjningen av enes huvud, som tvingade honom att avbryta. – Helmer var dock ingen blygman, ingen nybegynnare, inget träbulätem. – Han hade väl icke införedigt mundantag av den eftermiddag då Greve Hermann utgjorde föremålet för deras samtal, visat sig öppen och förtrolig, och han hade aldrig med henne utbytt det allvarliga eller poetiska tankar och intryck, som hans varma och friska skäl upptog. – Han hade icke ens sökt vinnar hennes uppmärksamhet genom att göra gällande det talanger han ägde, men han hade däremot visat sig frimodig och obesvärad i det slags umgänger som tillätts honom. – Han hade aldrig med ett ord, en min, en åtbörd, förrott att han befann sig i en främmande svär. Nu kunde han dock icke träffa den rätta tonen, men vem har det i någon gång lik som Helmer, efter den avslagna inviten att åka in ut i vangen, haft ögonblick, då tafattigheten, lik en förhäxning kommit över än. – Gud, källå, sa Edith, men tvungen gässpning, vi är oss strax framme, tror jag. – Fröken fryser kan hända, luften är dimmi. – Jag finner den endast kvallmig, men är Helmer fryservist. – Jag, varför det? – Åh, bara av sympati, det finnes ju så mycket en son mellan oss. – Det har jag icke märkt, svarade Helmer som vid detta lilla krig återbörjade komma sig före. Dessutom var det överhettan fröken beklagade sig. – Var det så? Det har jag redan glömt, van orkar icke minnas allting. – Men bor icke fröken minnas sin eleganta årklädsel? – Jag försäkrar att en lide betydligt om fröken sådär kastar huvudet mot vangstunerna. – Har här Helmer läst Jean Paul? Har här Helmer sett någon kola resju? Har här Helmer bundrat Madame Taglioni? Har här Helmer varit vid Medewin? – Men längre han är gedit i sitt barnsliga utfall, till Helmers förvånade blick hejdade henne. – Nå, en sen utprast hon med tvungetsgratt. – Fryser fröken, det var ju överhettan fröken beklagade sig. – Borde icke fröken minnas sin eleganta årklädsel? – Ser här ändå inte att jag varken fryser eller svettas, utan att jag helt enkelt håller på att dö av tröttigt och sömsjuka. – Utan ett ord till svar gav Helmer hästarna ett par app som bringade dem i raskare fart, och denna fart minskade sig för en vagn stannade framför huvudbyggnaden på Ramsvik, Baron G.s. egendom. – Efter en behövlig översikt av den verkligen något illa medfarna toaletten, Fredi Edit åter lugn och strålanda av alla sina behag in i det förmak där fruntimren vore församlade. – Här möttes hon den nyheten att ryckmästare linden, som skulle haft äran att stå emot henne under vägen råk att vricka sig i ena foten så att han nödgades hållas vid soffan på sitt rum, vadan världfolket befann sig i högsta brydderi om hur hans plats skulle kunna fyllas. – Väl fanns där en mindre år i Baron och den gamle buttradjunkten också unggkarr, men det var icke värt att nämna. – Men an detta ämne ännu som bäst och livligast diskuterades inflöt en annan rapport. – Det hade kommit återbud från fröken A som hastigt insjuknat en otur far igenom även helmer blev utan maket. – Nu kunde väl ingenting vara enklare så tyckte även både värld och värdina och gäster än att edit och bruxförvaltaren kom att stå emot varandra. – Men fröken sternfälls bekanta högmod och lika bekanta frihet att icke dölja sina intryck gjorde förslaget till en grannlaga sa. – Slutligen då stunden för aktens början alkades och det tredje ogifta paret är gärna kunde åtskiljas emellan det vore förlovade framträdde artit barong till sin sköna gäst och framställde sitt brudderi men där jämte sin förhoppning att han son genom dessa förtretliga tillfälligheter icke måtte gå miste om fyra faddrar. – Den förlusten är ju redan gjord svarade det dit okonstlatt. – Det skulle jag icke gärna ville antaga att ifall fröken behagar står emot här Helmer. – Det är nöjet fruktar jag att jag måste avsäa mig men skulle icke lilla mamsel bernsson. – Detta var namnet på baronges husmamsel kunna fylla fröken avsplats så förstvån upp mist hon är en lukka. – Baronen gjorde en kort bugning och avläxnade sig tigande. – Men den förtrytelse som uttalade sig på hans ansikte fann ett återsvar i hela den stora kretsen av notabla damer bland vilken ingen enda lilla fru foni i synnerhet om det endast varit ogifta skulle gjort ringaste anmärkning vid att stå emot en vackre artige och omtygte Helmer. – Man kan lätt föreställa sig den förbryllade husmamcellens juva ångest då hon rykt från själva serveringsbordet hals över huvud inkastade sig det vilsamma brydderiet att inom sist trequarts timma vara i ordning att tjänst göra viss ceremonin. Men innan loden hunnit värmas innan linångsklänningen skrynklig efter prostens julbal blivit utströken hennes nåds avlagda silver astrar och blåklokor behörigen upphjälpta och vita hanskarna med kartsuk rengjorda hade både fulla timman och där till ännu en halv åtgott ty att stå fader emot den rygsförvaltaren på Dagby det fodrade en omsorgsfull toalett åtminstone kunde den beskedliga Lovisa Bernsson oaktat baronens oepörliga knackningar på dörren ej övertygas om annat. En melletid hade ryktet om anledningen till den fördröjda akten haft god tid att sprida sig. Helmer blev ej den siste som ärforden. Ifall den sårade honom mera än alla edits föregånter ohövligheter så hade han åtminstone den tillfredsställelsen om det var en som att höra edits uppförande från alla håll klandras och fördummas. Men Edits själv satt där helt obekymrad med min så stolt och när så förnäm att ingen vågade sig fram med minsta stickord. Sedan sermonin börjat gick hon att ställa sig vid dörren jämt ett par andra av det sällskapande fruntimren. Men hon önskade att hon låtit bli detta. Tys så hög manlig och outsägligt imponerande syntes helmer sjönhet under dessa allvarliga ögonblick. Att hennes hjärta nästan kvävdes under det våldsamma slagen. Och då en blick ur han stora gyppl och ögon i det samma följ på henne som nyss erfarigt onatuliga behovet att inför ett stort sällskaper i dag om en fördmjukelse. Skönk hennes egen mot jorden. Och knappt var hon mäktig att hållas uppe vid vissheten om det hon läst i denna blick. Det var icke förtrytelse icke smärta. Det var ett lugnt meditsamt frakt. Frossa och feber växlade ömsom i edit svarelse. Hon ville behärska sig ville det med kraft men nödigades likväl erkänna att hon mådde illa. Hon föddes genast till ett avsides gästrum där hon kvarstannade tills det flesta av gästerna borde avresta. Slutligen efterfrågade hon om hennes vagn framkört och fick veta att den väntade men utkommen i kapprummet såg hon endast ett tökken. Hon hade föresatt sig att en gång föredmjuka sitt sinne och under det helmer hjälpte henne på med kappan tillviska honom ett ord om förlåtelse. Men sedan hon i flera minuter förgevs väntat på helmers uppfaktande nödgades hon med en ansträngning av hela sin vilja betrakta föremålen omkring sig och det första var på hennes ögon föllo var primus som stod där med yterskorna i hand. Rummet hade redan blivit fullkomligt utrymt. Det fanns egen enda skäl mer än hon och pysslingen. Var i bruksförvaltaren? Frågade hon med tillskruvad likiltighet. Han nyssade med hennes nåd på Glanberg. Kusken var inte nykter och det var väl där för han erbjuds sig. Det var rätt beskedligt gjort. Hur är det med Jonsson? Och jag tror inte det ska vara stort bättre med honom men var inte rädd fröken lita på mig. Jag håller ögonen öppna. Hur er dit kom hem visst hon ej. Lyckligtvis var det så sent att hon ej träffade någon genast avfärdades. Ensamme sig själv och sina känslor följer hon i tillstån som bevisade hela den vilda otämnda och häftigheten av hennes lideelse. Hon rasade vanmäkt i förtvivlan en mot sig själv en mot honom som uppväckt stormen. Hon hånade dessa känslor. Hon förkastade dem som missfoster av en vilseförd inbildning och likväl grät hon i ångest och förfäran över vissheten att ha nedsatt sig i denne mans ögon. Men vad gjorde det i alla fall? Vad kunde han bli för henne? Hennes älskare och alla avgrundens frästelser om hon en gång har ifrån en så ur sin i tanke maken. Nu lade hon med bävande en darande handen över Pannand. Detta blev ju rent vansinne. Hon hösttråd sin mors tjänare åt en person så i alla avsinen under henne en person som hon själv nedsänkt och honat in för andra och som slutligen det är feben sån helt allvarligt i sig själv som framtrålar alla dessa galenskaper. I morgon ska jag finna botemiddlet. Jag vill det. Slut på avsnitt 17 Kapitel 23 Lest av Lars Rolander Avsnitt 18 av en nyckfull kvinna del 1 den nyckflikt domain. För mer information eller för att bidra och gå in på LibriVox punktorg inläsning Lars Rolander en nyckfull kvinna del 1 av Emily flygare kalen avsnitt 18 24 kapitlet en morgon sen med samlat mod och stadgat beslut nämligen så stadgat som edits beslut plägade vara till dessa morgon ned i sällskapsrummet. Hon hoppades träffa greven ensam och så blev det även. Till nu på en tid hade han alltid varit den första där och som morgonstunden hörde till Olga's lästimmar och Fabro Janne's strövtimma hände ej sällan att greven och edit liksom nu befunnade sig på tummanhand. Med en djup nästan övnyckbygning hälsade greven sina unga drömmars engel var efter han framtvingade den brukliga frågan har fröken haft roligt bortan? Nej, icke det ringaste min bästa greve svarade hon med en öppen förtrolighet. Man är trött vid sällskapslivet och kan man väl också tänka sig något mera trivialt. Jag har så lite erfarenheter av att jag är en dålig domare min mesta tid även då jag vistades ut i världen har jag levat ensam eller i sällskap med odödliga mästades konstverk. Detta liv har åtminstone intresse? Ja, mycket, men det var också stund omförfärligt. Försök greve härman att lämna det mörka i bakgrunden. Om jag är misstag i mig är det en plikt att försöka bringa ljus bland skuggorna. Jag begär icke bättre, svarade han med darande röst. Jag anropar oerpörligt himlen om den astrole som ska förjagade sista nattliga dimorna i min själ. Men oh, Gud, ska jag väl bönhöras? Helt säkert, svarade Edith med en ton av djulig mildhet. Och hennes öga, blikstrande och torrat på samma gång, lovade ej mindre. Edith var ro för en brinnade otålighet, men den blygues svärmaren som i sin världnas fulla dyrkan icke ens drömdom att redan stå vid målet för sina helgast önskningar, kunde ej drivas fram så fort som hon ville. Vad ville hon då? Ingenting annat än kallas grevens trolovade innan någon hunnit inträda i rummet. Å, min fröken, vilket högs inte edelmod att väcka hoppet hos en man så fattig på hopp, jag, å, min Gud, han blir då aldrig färdig. Dessa ord framumlades i Edith sinne, medan och notåligt tryckte i tofsarna på sin klänningskodong. Jag är så lycklig av att veta att jag har vunnit ett deltagande. Har det grevet här man varit övertygad därom förrän idag? Jo, till en del, men jag vet icke varför jag är så som nu vågar tro på denna sällit. Ja, varför icke? Så lyder det högt uttalade svaret. Det tysta, den menschan gör mig förtvivlad. Kanske den då lätt nog förklarat, en person med så få resurser som jag, med ett så olyckligt öde, det är dig sant, till och med en outsäglig böjning i rösten. Fröken känner ju min olycka. Det är just denna, denna i synnerit som festat mitt varma intresse. Men det passar med hända icke att jag är sådant frit. Ja, jag besvär i, avbryt dig, så han bönfallande. Hur outsägligt brinnande har dig i min längtan varit efter den stund, då fröken edigt må hända skulle värdigast tala med mig om detta öde. Novel, här greve, i detta mystiska och beklagansvärda förhållande ligger något som som hans ögon vore fästade vid hennes läppar. Lika mycket, tänkte hon i bildyrsel. Vi måste komma till slut. Som mäktigt kusar mig. Men åtbörda förskräckelse ryggade han först tillbaka. Om hans faser kusade henne, hur skulle hon då fördriva dem? Han suckade djupt, nalkades åter och såg han in i ögonen med en blick som kunnat röra till tårar. Edith kände åktesmakt och en hemlig blygsel sa henne att hon aldrig handlat mer lättsinnigt, mera självvisst mer oedelt än i denna stund. Greven missförstod mig fullkomligt. Jag ursäktade ingenting för mig. Det är mig fullkomligt nog att vetade frökena i menade det så som orden följde. Edith kvävde en suck. Hur undrans värda återtog han efter ett ögonblicks tystnad, är och är alla dessa brytningar som bildar vår egentliga tillvaro. Igår lysste dag åter och omfröken är ett visste hur och jag stund om drömmor hur jag uppgör nya levnadsplaner där en skönare sol än den som lyser över jorden givar värme och liv åt mina nyfödda skapelser men jag ska aldrig ha varit modat i verkligheten klappa på paradisets port. Därför tänkte Edith nu då steg hördes i förmaket. Förlorade du också tillfälle till inträd dit. Vem vet vad jag ska svara i morgon eller över morgon? Jag vet åtminstone icke. Någ och morgon min du gudfarar brojanne svänliga röst. Redan i ordning och blomstrande som en ros. God morgon här greve gusjel och för hälsan den har icke sett bättre ut allt sedan greven kom till dag. Den hör aldrig under hela min levnad varit bättre. Svarade greven av sällhet av förhoppningar till så som idag hade han särskare inna icke förvisat sig. Sådant i kärt och roligt att höra. Men var har du gjort av din körsvän i ditt? Handlar inte syns till sedan. Va? Inte syns till? Utprasterit och en flammande sky drog över hennes kinder. Det är ju omöjligt. Omöjligt eller inte finns han varken i smedjan på sina rum eller någon städes för han troligen hållit i godom i gästfriheten på Glanberg. Tyg går afton kuskade han ort hennes hem och lämnade dig vind för våg. Sådant oartig sälle. Det där känner jag inte igen av honom. Vad ska man säga, kära farbror? Skämtade Edith medan hennes hjärta nästan stannade av häpnad. Repressalier har ju brukat så länge världen stått. Va? Repressalier? Jag hade den lilla näsviseten att vägra stoffader och uppbruksförvaltaren igår. Vilket, likväl in i ett hela sällskapens beräkning och världfolket sysynligt, syntes onvikligt, är medan de personer som skulle stå till mot här Helmer och mig, väg igenom sjukdom hindrades att uppfylla sina förbindelser. Ja, nu skämtar du. Jag vill inte tänka att du skulle ägt mod eller vilja att så såra en människa. Nej, det kunde du inte. Nå bevars, Farbur, tagersaken. Jag lämnade honom i alla fall i utan resurser att ersätta förlusten. Ty, jag hade den rådigheten att föreskla husmancellen och hon tackade mig nog i sitt hjärta. Nå, jag kan säga barn att detta var en full överraskning för mig. Du ville då hemnas för det att han i somras när goda sötar Farbur är ett ord om denna omätliga laprissak. Kan någon tro att jag skulle ens minnas det där? Greven, som ett tyst uppmärksam i ett följt detta lilla samtal, var just sysselsatt att söka redan i intryck han därav ärfor. Det var åtminstone icke gift, då Håvrets rodinan inträdde och fick sin del av nyheterna. Detta hade jag önskat och låtit bli, sa hon med kort och butteröst. Ty, hur du visste ik har ringaste del i hans avresa. Avresa? Utropade er dit. Ja, avresa. Så kan denna plumpet, annorlunda lären sådant nytt ej blir benämnd, få så mycket mera del i hans återkomst. Ty, vi kunde alltså gott tillstå att icke är synnerligen behagligt att vista sitt hus, där en av medlemmarna ständigt gör sig ett nöj av att reta och förelämpa den person, som själv aldrig förelämpar någon. Men, vart har han då tagit vägen? Frågade Farbror. Han har resit i natt. Inatt? Ja, se här en biljett som jag är höll i dag morse. Farbror, till vilken den överräktes tog emot den och läste höllt, biljetten innehöll följande i största brottskande skrivna rader. Vördade fru, vid min hemkonst för en timme sedan mötes jag av ett brev från min mor, detta brev innehöll ett förfärligt slag. Det sista, det bitrast av alla, det enda för vilket jag saknar både mod och styrka. Min mor nalkas sitt slut. När hon är borta står jag fullkomligt ensam. I denna stund är min skäl så djupt nedstämda att jag behöver påräckna hennes nåds hela översende med min hastig avresa. Det är mig omöjligt att avvakta morgonen. Jag giver emelletid alla nödiga föreskrifter till bokhållaren och verkmästaren och ska ha äran underrätta min återkomst. Ödmjukligen Helmer. Med bleka kinder och självande läppar hade Edith avhört dessa ord sprungna ur Helmers hjärta. Han hade väl dock ett hjärta denna man. Det sista, det bitraste slag, det enda som han saknar mod och styrka att bära, upprepade hon i sin skäl. Det återstod ännu. Ja, han har träffat så många och i det huset han tog sin tillflykt och han är i mera ägdet hem som han kunde kallas sitt. Blev han krängd av det tanklösaste lättsinne. Blev han nedsatt, sårad, pinad och det av den som likväl i denna stund ville giva sitt liv för att äga den rättigheten att trösta honom, att kunna säga du är ej alldeles ensam. Var det ju djuft, sa greve Herman, i det han sagt, han alkades editt, och men aldrig förvisad förtroligt lutade sig ned mot henne, att få bevittna detta deltagande som så vältaligt bevisar att fröken Edith är tusen gånger bättre än hon själv vill se sig. Edith vände sig om och, liksom hon bränd sig på glöden i grevens ögon, ilade hon häftigt ut. Dessför innan mötte han likväl en blick, vilken isade honom istället, till den hade frost nog att sopa bort alla de blommor som under den sista halvtimmen skjutit upp omkring honom. Edith visade sig under loppet av hela denna dag och hon var ej i lyne att fråga efter vad färg man gav åt hennes frånvaro. Lyckligtvis såg ingen utom Amsel och Tavi, som ifall hon vågat ville haft godlust att följa exemplet, något annat än en vanlig nyck i Ediths osynlighet. Men på greven följde den så mycket tyngre, som han lika lite var i stånd att utfundera anledningen till det hastiga solljuset som till den hastiga förmörkelsen. Jag hoppas att inte någon fara med här grevens hälsa. Sanilman, vilken med bekymmer, såg hur det blek och nedstämd om afton en inkom från sällskapsrummet. Nej, jag gick ju sjuk. Jag känner mig blått något tung i huvudet. Du kan ställa i ordning bordet. Jag ska lägga passians. Om en häftighet, liksom han hoppat svar av själva delfisker och raklet, gick han att rådfråga korten om det i morgon skulle lysa en vänligare skärna överans himmel än det i afton gjorde. Men, ovee, han gick blått första, utan även andra och tredje gången följde sig så motig som om både sol, måne och skärnor försvunnit från jorden. Det gick värt, sa han men tystsuck. Han sköt i sammanskorten och satt under halva natten i drömmar över morgonens tilldragelse. Slut av snitt 18, kapitel 24, läst av Lars Rolander. Och därmed slut även på första delen av en nyckfull kvinna, den opunna flickan av Emily-flygare Kallén. Fortsättning följer i del 2 som har under titeln Festmön. Tack för att du lyssnatt och välkommen igen.