 Molt bona tarda a totes i a tots. Gràcies per estar aquí de reacta d'aquesta jornada. I també gràcies pel que implica de compromís i el que implica d'identitat i d'identificació amb el que avui s'ha plantejat. D'acord, dos minuts perquè de tant en tant la universitat té moments en els quals hi ha una petita com justícia i que no són habituals però cal que posem en valor. Aquest matí, mentre vegi el programa, i ara que m'estaven explicant en més detall el contingut consellera, has de saber que en aquesta Santa Casa, abans del primer rector democràtic, hi va haver un rector que es deien rector comú, que es deien rector comú, que es deien rector comú, i hi va haver un rector que es deien rector comisari, que era un rector nomenat directament pel govern, govern d'una orientació poc tendent a acceptar actes com el que avui hem realitzat, i que va generar una resolució del rector, que he vist aquest matí, en el que recordava a tots els estudiants que determinades conductes eren constitutives no només de delicte, sinó d'expulsió inmediata, sense expedient, de la Universitat de Barcelona. Quan s'expulsou sense expedient, és que estem al límit del que la mena humana pot suportar. Bé, doncs, estem a un punt de justícia laica, perquè avui discutim d'aquests temes que cal, i molt. En una capella, aquí, darrere, on està aquesta cortina, hi ha la part no consagrada de la capella, i, a més a més, una ceu en la que, fins no fa massa, es conservava l'hostiari, és a dir, la part sagrada de la sèrie catòlica, aquí hi ha escasament de tres metres. Dic que és un punt de justícia laica, perquè, efectivament, el món en què vivim és un món no fàcil, o la diferència es contempla com un problema, o la diversitat es percep com una noja, on, sentia una de les ponents que deia, trencar línies i trencar molles, on dir allò que es pensa i allò que es vol i reivindicar allò que es fa, és vist per molts com un impediment. Pensar i sentir diferent és encara motiu d'haver-se de justificar, com si la vida, com si la vida necessites cap altra justificació. De manera que, disortadament, segueixen sent molt necessàries activitats com les d'avui, i nosaltres, ni que només sigui per portar a la contrària el rector carreres, seguirem fent el mateix que fem des de fa molts anys, que és comprometre'ns en una cosa tan senzilla com dir la veritat i deixar les portes obertes aquí amb nosaltres també la vulgui dir, perquè és la única manera, dir la veritat, de fugir de la banalitat i de la mediocritat. Per tant, moltes gràcies a totes i a tots per estar tota la tarda, tot el matí amb nosaltres. Aquesta és casa vostra, és la casa de tots, i per tant, aquest és el lloc idoni a un dia al·liclar que no deixarem mai de dir la veritat. Dit això, el que és important que escoltem no es passen a mi, que a mi, les pobres vice-rectores i de legada m'escolten cada dia i el director de la Fundació, que estan avorrits, el que importa és que escoltem a la consellera, que no és irrelevant, que el nostre govern tingui una conselleria dedicada en aquest àmbit, no és irrelevant que hi hagi una aposta política visible, no és irrelevant que avui ell estigui aquí amb nosaltres. Derec a consellera, amb nom de la Universitat de Barcelona, moltes gràcies per estar amb nosaltres, i com no pot ser d'una altra manera, és un immens ple donar-te la paraula. Moltes gràcies, Ractum. En primer lloc, bon vespre. Bon vespre i enhorabona a totes les persones a l'organització d'aquest espai de memòria, d'aquestes jornades, especialment a l'observatori europeu de memòries de la Fundació Solidaritat de la Universitat de Barcelona. Podem parlar en molts espais i en molts temes, però especialment en molts dels que ocupen la conselleria, que la memòria és un acte polític, i la memòria és un acte polític des del nivell de la recerca i des del nivell de les polítiques públiques i des de tot allò que es pot treballar també a nivell de moviments socials. I quan parlem d'un acte polític des de la memòria podem identificar-hi diferents aspectes. Un claríssim és el reconeixement. El reconeixement de tota una lluita per aconseguir uns drets. En aquest cas, els drets LGTBI, que no han sigut drets regalats, han sigut drets concedits, sinó conquerits en dècades de mobilització si ens entrem en el període més recent, però una rebel·lia i una dissidència que és molt més històrica. Una lluita per fer avançar els drets de les persones LGTBI, però que en el fons és una lluita pels drets humans. Per tant, cada vens en els drets de les persones LGTBI ens fa una societat més democràtica. Això és així. També és una lluita, no només per aconseguir uns drets, sinó perquè les polítiques LGTBI siguin centrals, que no siguin un apèndix, que no siguin un afegitor en cap tipus de política pública, sinó que es pugui tenir en compte els diferents encreuaments de desigualtat, de discriminació que patim les persones, i que, per tant, explica també, i aquí, per tant, l'agraïment o el valor que hi posaves a la creació de la conselleria, jo el trasllado també com agraïment, com a reconeixement a la mobilització dels col·lectius LGTBI, dels col·lectius femenistes, de manera més recent, com a més organitzat, també del moviment antiracista. Segurament aquesta conselleria no existiria sense aquestes mobilitzacions socials. Hi ha un acte de reconeixement, però també és un acte de reparació. És un acte de reparació. Han recordat totes les vulneracions plegants de drets, evidentment algunes més brutals que d'altres, com el que van representar la política dels règims feixistes i totalitaris del segle XX, però són una il·lustració del que poden arribar a fer els règims totalitaris, ni segueix a ben arreu del món, i les persones LGTBI segueixen sent per seguides. I fora de règims totalitaris, també, en països suposadament democràtics, perquè no tenen plena garantia de drets. Crec que un acte de reparació també i en la darrera taula s'ha parlat també d'aquestes invisibilitzacions que hi ha dins dels mateixos col·lectius, especialment en el cas de les dones i molt especialment també en el cas de les dones trans. Aquí fem memòria i en remuntem els anys de la transició, però comences de mica abans d'Estonwell als 69, però hi ha una dècada que les dones trans i les persones cuïnes estaven reivindicant, protestant, enfrontant-se a la policia i al capdavant d'Estonwell hi havia dones trans, treballadores sexuals, racialitzades... Si no recordem tots aquests elements, ens costa més l'últim element de la memòria, que és com l'utilitzem per treballar al futur, el present i el futur, volia dir. Aquest present que avui ens torna a amenaçar l'extrema dreta en països, on creiem que aquesta amenaça no tornaria a estar de manera tan viva sobre la taula, no perquè d'aquests desapareixut del tot, l'antifeixisme en aquest país ha sigut sempre... que ha tingut viu, però la projecció pública a les tribunes, que ara mateix l'extrema dreta no les projectàvem fa 5 anys enrere, i l'extrema dreta té molt clar que, de fet, no distingueix si feministes, si persones a l'HGTI, si estudis de gènere, estudis cuïnes, estudis de l'HGTI, tot està en el mateix set, per tant nosaltres t'estàvem d'entendre que aquesta lluita també és compartida. Per tant, aquesta lliçó del passat la podem aplicar perfectament el present per la mobilització, per com fem les polítiques públiques, per evitar la repetició de vulneracions de drets, i per seguir avançant. L'HGTI segueix encara molt viva, amb diferents expressions en múltiples àmbits de la vida, en l'educatiu, en el laboral, en el comunitari, de manera més recent s'ha posat a les persones trans, especialment a les dones trans al centre de la diana, i de l'enlànima que no només vingui de l'extrema dreta, sinó també d'un sector autoproclamat feminista, perquè l'ampliació de drets hauria de ser obvi que ni res de drets ni es borra a res ni a ningú. La principal amenace per a les dones segueixen al patriarcat, no pas a les dones trans. En qualsevol cas, aquesta lliçó que l'extrema dreta té tan clara, la dreta també, que passa que ho dissimula una mica més, l'extrema dreta ho verbalitza molt més, tinguem la clara també a nosaltres. I donat que estem en una universitat rectíssim ho permet, aquest avançar més és avançar en polítiques públiques en tots els àmbits. A la Marcelltero tenim les lleis que no tenim les, una de les persones que ha sigut cap dalt i ha participat en aquestes lleis, tant l'11-14 com la 19-20, d'igualtat atracta no discriminació, des de la conselleria diem sempre les lleis d'igualtat, o el que venim a fer entre d'altres coses, és que les lleis d'igualtat no semblen recomanacions, venim a fer-les complir amb tota la seva potència. I això implica desplegar-les en tots els àmbits, i en l'àmbit de les universitats, com que fins fa un any venia de les universitats, també hi ha una sèrie de deures que podem fer aquest vincle també amb la memòria, reconeixen les aportacions de les persones LGTBI en els currículums, reconeixen el valor de la perspectiva LGTBI en el conjunt de titulacions, i té una aplicació molt pràctica, no ens acabarem les discriminacions institucionals, la pròpia administració, la que sigui, les administracions emplorals, en l'atenció a les persones LGTBI en l'àmbit sanitari, en l'àmbit educatiu, si les universitats, a l'hora de proporcionar la formació al seu estudiantat, no incorpora tots aquests aprenentatges, no incorpora aquestes perspectives. Més enllà, evidentment, de polítiques d'espai segur, de protocols que funcionin, però de manera capdalt, de docència que inclogui perspectiva de gènere, de perspectiva LGTBI, perspectiva antiracista per formar ciutadania crítica i per la dimensió pràctica que té tots aquests continguts. Per tant, agrair-vos de nou aquest espai de memòria, o aquests espais de memòria, que, com deia, són reconeixement, són reparació, i són un mirall per seguir avançant en el present i en el futur. Moltes gràcies.