 Molt bona tarda, Toni. Moltes gràcies, Toni. Moltes gràcies a tu, Toni. Moltes gràcies per deixar-nos aquest espai, aquest espai de diàleg, de reflexió, de com s'hi van les coses. Bueno, parlàvem d'això, no? Aquelles unes donades molt necessàries. Necessàries perquè en algun moment es mandaven a la comparecció i a un altre, però estem parlant d'aquestes, però estem parlant amb els contes, d'una situació d'ocasiós, d'una situació de pobres, d'això al final es tradueix. Una de les conseqüències són aquest patrimoni excorià, però el que estem parlant de la realitat és d'aquestes injustícies, que es traslladaran avui dia, en els cosos d'accilitzats, en moltes situacions sobre la polaritat, i que, quan podem plantejar, s'aconsegueix una reparació a més d'aquesta via, de la reproducció d'aquestes productes. En aquesta taula, parlarem d'aquest concepte, de l'escolonització de transport, que es volen fer per arribar en aquest concepte de necessitat i sigralitat, i, a vegades, amb les transparències molt diverses, on l'acció amb diferents problemàtiques ha d'enganxar aquests esforçients. Tindrem tres intervencions. En primer lloc, me'n sé, me'n presentaran els punts de la taula. Hi ha la Marta Malint, que ha estat l'opassora a la Universitat de l'Oguier, el Pemadal, i és directora del centre del mèrgol en testimonis de l'Àlisi de la Universitat. També ha col·laborat amb el doctor Josep Casor-Bamori i el director de la Universitat de Barcelona, la Universitat de Barcelona. I, des de l'any passat, és la directora del BORN, s'està a la llibertat i... Després tindrem l'Ana Maria i Nigo, i és professora de la Universitat de l'Oguier, i professora del màster en comissariat d'art i programes públics a la Universitat de l'Oguier, i ha estat vinculada amb projectes de recerca, amb la Universitat d'ESC, amb la Universitat de les arts a Londres, i amb la Universitat de São Paulo, on també hi ha partits classes. I hi ha aculament en diferents comunicacions, com Arforum, Influenced Journals, Tenerik Journal, Projectes, amb altres comunicacions, i a l'Italiena, la Christas, molt ràpida, i Nigo, Art and Concession. I després tenim a Andreis, a David, que és a l'any de l'any de nou, i té una informatòria de la Bibliàmica, una organització que treballava per la confluència d'art i parcel·lació social, i les arts dràtiques virtuals, i forma part del grup de recertes sobre exclusió i cultura social de la Universitat de Barcelona, i col·laboren amb l'organització social d'International Cities, d'International Center, i la xarxa de l'equiput del Cirocón. I en el mandat de la colonialitat, continuem el projecte de recerca en Barcelona, l'interpolicolònia, que ha formalitat en desegir exposicions, curables i poblacions, amb Cállar, Ifni, la Bibliàmica de l'Ozatarà i al不過itims de exceptione de pares. Comencem la Marta. Veurem caixeta sobre la recol·laboració per anar com a exemple al que ha estat la Catalunya. Moltíssimes gràcies per la invitació. Un especialment a les dades de l'Espanya i de la stolta de la Bona per la nova direcció de Tancers Museus. Ara m'has de donar el telèfo Ara m'has de donar el telèfon, i després veus. Perdoneu-me. I t'endereixo molt veu, i ja començo malament, perquè estem presentades una bateria de preguntes que crec que el seu senyor t'utilitza per fer una conversa que pot ser molt interessant. Em torno a donar les gràcies per haver-me invitat tot i que sabeu perfectament que no sóc una experta en teoria de colonial, però sí que m'he dedicat fins a fa molts anys a la representació dels memorials, i ara, com a directora de l'UNCETRA, evidentment aquesta problemàtica em toca d'una manera molt especial. Em toca perquè justament la taula de teoria com l'activisme de colonial ens pot pensar al passat d'una altra manera i representar-nos d'una manera que a mi em sembla que mai com a altre moment ens veiem obligats a replantejar-nos. Sabem que els moviments sucessos del segle XX ja van forçar el replantejament d'aquesta representació memorial, que en molts casos explicitàvem els museus i les seves col·lacions. Pensem, per exemple, en el familiarisme. Potser la repercussió de la classe obrera o les classes més pobres i invisibilitzades sempre no ha tingut tant de repercussió, però el moviment i la pràctica de colonial ens força no pas a ampliar, en aquest cas concret, col·lacions, com seria el cas del familiarisme, amplien amb autores o artifacts familiaristes provenents o provenents de la cultura femenina, diríem. Si no, el moviment interessant com acabem de veure tota la jornada és que ens obliga a fer una excepció de les col·lacions, és a dir, ens obliga a disconseir-nos a quan es tracta de museus que s'han format a partir d'objectes i restes humanes estreites, expoliades. Per tant, és molt interessant veure com, si seguim la pràctica de colonial, ens quedem amb col·lacions on hi ha molt l'espai 8 entre aquests objectes. A mi em sembla un moment fascinant que simplement poso aquí a la taula perquè implica tenir una nova aproximació a les col·lacions i també com presentar aquests espais 8, perquè sempre tenim la tendència a omplir l'espai 8 sobre tot quan es tracta de museus i en aquest cas a mi em sembla que l'espai 8 forma precisament pas d'aquesta nova narrativa de colonial. S'amplica el dit que haurem de diferenciar molt bé com aquesta restitució d'objectes de restes humanes implica una pràctica diferent, segons partits del país on ha tingut lloc aquesta expoliació o expoliació com en el cas del Canadà o si es fa des de zones que han estat imperials com seria el cas d'aquí. Evidentment són pràctiques diferents i aquest moviment de restitució d'objectes també ha de tenir a mi em sembla formes diferents i ha de tenir repercussions diferents. Aquí hi ha molts casos i segur que n'heu vist molts diferents però un cas important va ser la restitució d'una caputxa que s'utilitza s'utilitzava i s'utilitza encara per cerimònies molt significades de la cultura crida del Canadà. Aquesta restitució es va fer de manera bastant recent va passar... No se sap ben bé com passa molt sovint en aquests objectes són prèvies col·leccions privades però també la denominació de col·leccions és bastant problemàtica, es tracta de fossacions privades que van emparar a museus de vegades amb museus que no tenen gens en compte les cultures expoliades sinó tot el contrari i per un moviment justament per l'influència de l'activisme colonial i després en detingueu una mica en el cas del Canadà aconsegueix anar a arribar a la cultura originaria, en aquest cas la cultura crida. La cultura crida cap a fa relativament poc em van considerar als anys 90 i han anat revent molts més objectes que havien estat expoliats pels col·leccions europeus s'ha restituït aquests objectes i ha estat col·leccions com un acte un profonacte de despolonització i el representant de la cultura crida ha d'anar a arribar a dir que per primera vegada allò que era abstracte a la seva cultura s'ha pogut madrèdica per llogar la cultura per tant estem parlant de un impacte en la narrativa d'identitària d'un col·lectiu d'una cultura extremadament important. No m'agradaria, perquè aquesta no és una taula sobre la teoria, però com és important no quedar-se només en els gestos. En el cas de Canadà a partir de les recomanacions que surten de la comissió de la realitat i la consideració al 2015 l'objectiu general en el qual està invuïda tota la societat canadeca o la societat canadeca a anar al projecte d'indigenitzar Canadà. És a dir, en aquella informe que té moltíssimes pàgines i que es va estar elaborant durant 8 anys va arribar el 2007, s'ha dit per la conclusió de la necessitat de fer evident la cultura les cultures indígenes amb tots els amics de la vida social canadeca i política. Estic parlant de la jurisdicció d'aquest moment psiquiàtric per exemple, tenir sempre present efectament de salut mental que s'han utilitzat durant segles de les cultures indígenes a l'àmbit judíric per a les contactes d'educació i la salut en general. Acaben d'afriament en aquest moment de topònics que fan servir que existeixen en el nostre topografia urbana i en el nostre llibre. Tenim també pedilla, tenim tatuant castellegos. No ens presumim com adrement estan llamancats de contingut històric i colonial però no només hauríem de parlar d'una restitució o d'una eliminació de referents franquistes sinó en aquest cas, jo crec que ens per toca també fer una restitució o un reconeixement de col·lecció colonial que quedarà inscrit en el nom dels carrers. Això simplement per dir el que sembla evident però fer-ho circular que no ens hem de quedar en una pura argumentació de bona voluntat sinó que es fa necessari que l'acció colonial singuessi en aquesta narrativa que solen dir nacional quan en referim el patrimoni. Aquí també podríem parlar d'un patrimoni progressiu per més tard. Per tant, vaig directament per no cansar-vos i ser molt breu al que us volia comentar de com l'acció colonial ha impactat la societat canadenca us he comentat que l'origen el podem trobar molt abans, evidentment, però la formalització de la necessitat d'escolonitzar i, per tant, en el Canadà això que va de indigenitzar l'èlder situat 2015. 2015, quan es produeix aquest informe que té el seu naixement al 2006 amb la necessitat de reconèixer el trauma ocasionat per la colonització europea a tota la comunitat a l'origen canadenca. Hi ha moltíssimes cultures d'obliges al Canadà, però aquest trauma que fa referència a la realitat i la consigliació és el seu trauma de conseqüència d'haver forçat els nens i les nenes de totes les cultures indígenes canadenques el que vam fer no és assistir a les escoles residencials, que seria un equivalent més o menys semblant als pensionats i semàticament i havia implicat totes les esglésies, protestants i casòlics des de 1870, 1986 es va treure tots els nens i nenes que tenien entre 5 i 12 anys de les seves de les seves comunitats i famílies per posar-los a pensionats fins que sortien a l'edat de 14, 15 o 16 anys. Evidentment s'assostreia a les seves llengües originàries els seus costums i les seves famílies això com us podeu imaginar ha ocasionat un trauma que és totalment vigent i malauradament present a la comunitat inextenso canadeca. Per tant, és molt interessant veure com a partir del 2015 hi ha aquesta recomanació que en molts casos es torna jo diria obligació potser era la paraula d'acuada però has de la necessitar inel·ligible de considerar d'escoltures aboritzades canadenques i de restituir aquesta imatge que hi havia del Bon Salvatge que de manera molt interessant s'ha apropiat el Bon Salvatge sabeu aquesta persona que està en un contacte harmònic amb la natura aquest valor justament s'ha d'apropiat el Canadà colonial per difondre i constituir una era internacional que fins i tot ens arriba aquesta percepció d'un Canadà tolerant ens arriba fins i tot a fora, a l'exterior Canadà és un país modelic democràtic, respectuós amb les cultures amb les cultures diverses perquè és un dels que ha implementat el multiculturalisme tot això es desmunta a partir de 2015 amb aquest informat de l'arquimig de la veritat i la conciliació bé, tot i així implementar un argumentari de colonial és molt difícil i aquí us passo uns punts que he extractat de les persones que han estudiat la política una de les sales dels museus més grans del Canadà el Museu dels Drets Humans aquest museu ha tingut molts problemes per obrir-se i ha de obrir-se uns 6 o 7 anys per començar a estar situats de un únic pec en un territori predominantment de un territori aborígens bé, podíem dir com tot el Canadà però aquest món especialment té una representació molt diversa de cultures aborígens i es va construir sense primer consulta amb les persones que viuen en aquest territori i es va construir sobre un cementiri a l'Odigen per tant, pas operable, en una altra opressió potser ja parlaré d'aquest museu pas operable tots els conflits que va tenir va concedir obrir el 2015 amb la intenció que va fer conèixer totes les injustícies arregudes per tots els grups humans i culturals que constitueixen aquest museu que és el Canadà té una sala que es anomena diferents projectòries canarenques ocupa uns 1.000 metros quadrats per tant, d'ara veu quilòmetre dividit en 17 sales diferents i n'hi ha una destinada a les cultures d'Avorígens però molt especialment a les dones les dones a Avorígens constitueixen el 4% de la població general que viu al Canadà però en canvi un 16% d'aquesta població a Avorígens femenina és víctima d'assassinats i desaparicions des del per ser molt concret des del 1920 fins al 2012 la situació de les dones a Avorígens és molt problemàtica i a més a més la policia no posa els esforços necessaris a trobar aquests cosos desapareguts amb aquesta idea es va constituir aquesta imatge de la Ria que es diu des del dol, des de la pena a la força de totes maneres vaig una mica a la Bruixa perquè és molt interessant la conversa que podrem tenir si veieu en aquesta però aquí en aquesta és el primer mena d'entrada es fa de la situació precària i de vegades molt perillosa que diu a les dones a Avorígens però els estudiadors han notat que tota la informació es dona en tercera persona de manera que evidentment quan això és dèficit per a una dona a Avorígens es troben mandades de manera que el museu no som més la primera persona a Avorígens per tant això té els seus beneficis han notat alguns estudiosos perquè d'alguna manera les persones no a Avorígens es poden sentir culpables alguns estudiosos han anomenat la necessitat de instituir en els museus allò que s'anomena un saber difícil un saber incòmode que qüestiona les narratives identitàries els seus visitants i les narratives nacionales per tant aquest saber incòmode d'alguna manera sí que ve crudit per aquests penets anunciats en tercera persona però al canvi com a contrapartida no hi ha el cap penet exemplificada que la veu directa de les dones a Avorígens us poso un altre exemple perquè veieu com com és difícil ballar les identitats nacional i com sempre d'alguna manera o altra a través dels museus s'està negociant la memòria oficial amb les memòries que no ho són aquesta tensió la cull d'una manera que es veu però jo crec que justament és a partir del conflicte on podrem construir arguments nous fixeu-vos en aquesta un dels terres penells ha combinat la imatge de la dreta d'un activista a Avorígens fent veure el visitant precisament que aquesta lluita s'està produint en el present i en el penet de l'esquerra una dona que per el seu rètol el meu cor està amb vosaltres les desaparegudes estan francès podem creure que per tant hi ha el que veu els territoris francòfons del Canadà però aquesta dona s'ha situat en solidaritat per tant estem establint ja una divisió dintre de la mateixa nació cananenca els estudiosos per acabar perquè si podem des del món hi portarem precisament aquesta artista gent que hi blau per acabar els estudiosos ensenyant-la com una part importantíssima del museu de Canadènia és fer veure la realitat de l'explosió a Avorígens a través de l'art i jo crec que és realment és la manera més potent i no pas a través d'aquests discursos socials ensenyant-lo que gent i blau formen part ha creat aquest redress project que és redress és el vestit vermell però es pot ser llegit com redress l'adreçar la memòria i que tenim oblidada de la comunitat d'Avorígens està formada per diferents vestits vermells que evidentment fan una referència immediata a la mort a l'assassinatge i la desaparició a tot arreu unes presentes gent que hi blau convida a les dones que portin una prenda seva vermella i a partir d'aquí fa la instal·lació la instal·lació permanent que hi ha el museu de drets humans del Canadà per això és permanent i està instal·lada a mig d'una simulació d'un port de vedons que és precisament el bosc més prominent del Canadà i que està també expoliat per la colonització els efectes de la colonització europea pudeixo aquí moltes gràcies les preguntes segurament aprofundirem a més en els temes però destacar que has parlat comencem per un exemple de la línia del que comentàvem abans del com a través del retorn d'aquest objecte de com es pot restaurar una mica la confiança i començar a obrir diàlegs i després el veure com podem fer això que has traslladat a la realitat dels nostres dies, que són aquestes desigualtats que s'han de corregir doncs pensem a la Maria funcionar, estudiar jo disculpo perquè no vull hablar en català no me siento con destrezas suficientes i també perquè jo portarà la noche consecutiva de vindo tres horas perquè tinc un bebé con un momento muy eufórico hacia la vida y no sé, espero que me funcione bien la neurona pero es lo que pueda me ha interesado mucho la presentación porque yo trabajo desde el arte y conozco este tema a través del arte contemporáneo y a través de cómo el arte lo ha tratado y hay como un doble filo una doble inscripción por una parte del arte contemporáneo un canal muy interesante para hablar de otras hipostemologías para reparar pero al mismo tiempo el lenguaje del arte es un lenguaje que ha participado de una forma muy activa en el concepto de patrimonio que está por detrás de la legitimación del expolio entonces, claro, yo estaba pensando mucho sobre el concepto no de patrimonio y sobre todo, bueno, hablando también ahora bastante cuáles son las complicidades del arte en torno a este concepto es decir, como el arte que no es occidental se ve con atributos del arte contemporáneo un arte en general y bajo ese pretexto pues se debe conservar se debe mantener en vitrina se debe, bueno, guardar en diferentes stories es decir, ¿cuál es precisamente todo el lenguaje de la patrimonialización en torno al arte cómo este ha traspasado a los objetos no occidentales y me parece como muy importante para desmontar porque mientras él esté vivo seguirá estando vivo también los discursos de legitimación después de este expolio o de mantener estos objetos aquí en Europa o también en otros museos en mi caso yo trabajo sobre América Latina que es el contexto que conozco mejor con lo cual puede haber mejor si buscas una definición de patrimonio generalmente está vinculada a lo nacional, a la historia y a lo simbólico y en este caso especialmente en América Latina los nacionales están muy fuertemente vinculados a lo colonial que en el momento que hay una reivindicación de una identidad nacional como puede ser por ejemplo a través del folclore indígena o a través de los textiles o los vestidos de las mujeres mayas en este caso en Guatemala en este momento lo nacional es como una fuerza de patrimonialización está siendo vivido por estas comunidades como la entidad colonial digamos hasta el punto de que bueno en este caso muchas autoras indígenas pues a la patrimonialización tiene que ver con privatizar los símbolos privatizar el legado cultural indígena y como además una forma de más de blanqueamiento para algunos autores bueno yo los trabajos que he realizado en torno al textil sobre todo lo que han mostrado es como toda esta patrimonialización además se disvincula de la situación real de las tejedoras de las dificultades de su forma de vida y de además un desprecio que se da en el dia a dia hacia ellas porque ellas deben crear este patrimonio pero al mismo tiempo a veces en algunos restaurantes no les dejan pasar por llevar las ropas tradicionales o son despreciadas o tratadas como si fuesen pues limpiadoras porque ya en estos trajes tradicionales pues pasar y esto tiene que ver también con el museo bueno con esta idea de un proceso de privatización y con el museo cuando él está sobretodo centrado en la conservación y la restauración de objetos el lugar de estar vinculado con la realidad del dia a dia de las comunidades indígenas entonces en este sentido siente por favor que varios colectivos de tejedoras indígenas que empezaron a reivindicar ser ellas las que fuesen las gestoras de ese patrimonio es decir, porque el estado tiene que gestionarlo y pues pasar bueno, no gustaba mucho esta imagen porque la reina bueno, per a ella sigue siendo un proceso de subordinación la idea del patrimonio nacional y sobretodo la idea es como además hacerse como dueño de este conocimiento ancestral entonces bueno, en algún momento que empezaron a reivindicar pues esos ser ellos mismas que sean las que puedan gestionar este patrimonio porque además esta gestión que se realiza a nivel nacional pues muchas veces está reproduciendo estereotipos racistas o coloniales pues tiene una gramática colonial y bueno continuan como reproduciendo las relaciones internas vale, siguiente a mi me parece como en el caso de América Latina que es el que más he conocido me parece como que todo este debate sobre repatriación tiene como un poco bueno, es como una especie de tiene un eco en los años 60 y 70 porque se trabajó mucho sobre lo colonial como algo imperialista y hay un lenguaje de lo imperialista que se está empezando como a reproducir o sea, se está volviendo más y más común en nuestra literatura teórica y para mí el problema lo problemático es que se solape a un debate que estaban empezando a consolidarse de una forma muy fuerte en América Latina que tiene que ver con el colonialismo interno por eso bueno, un poco como comentabas tú las repatriaciones internas se han dado algunas dentro de Brasil, por ejemplo de museos a una porque los museos en general suelen continuar con la retórica colonial que tienen aquí en Europa es decir, no porque estén allí esos museos van a dejar de ser con esa retórica o van a contar la historia de una forma diferente entonces, claro tienen que haber otras acciones que estén vinculadas con la repatriación no solamente el movimiento de piezas sino también un trabajo que puede ser conjunto entre aquí y allí o sólo allí pero con esas comunidades porque si no acaba siendo un debate que en mi modo de ver es muy elitista porque es un debate entre instituciones, entre gobiernos donde las comunidades no... bueno, podemos pasar quería... y sobre todo el rol que tú lo has mencionado muy bien que tiene que ver con procesos de de sanación y sobre todo de duelo y el trauma que esta palabra que por primera vez tú lo has mencionado yo creo que también es importante bueno, doncs quería traer un caso se puedes avanzar algunas más más aquí es una exposición que tiene que ver con esta idea de entender este concepto de cómo se construye de patrimonio y cómo va vinculado esta idea de originalidad va vinculado a la idea de autenticidad la autenticidad de la cultura mientras que son instituciones las que van tejiendo esos conceptos de originalidad y de cultura incluso en Brasil se habla mucho de cultura con cuestión Marx porque es la idea como de una cultura que no... hay una cultura que está fuera de esa cultura institucional en este caso esta exposición yo creo que es muy interesante porque trata de desafiar esos conceptos vinculados a la repatriación es una exposición que se hizo en torno a una una capa Tupi bueno, hay 11 ahora mismo conocidas en Europa en Brasil no hay ninguna y se ha pedido bueno, ¿se puede pasar alguna más? una alguna más más otra en el 2000 fue a Brasil para una exposición fue la primera vez que las comunidades indígenas pudieron verlas se pidió la repatriación no hubo no hubo una respuesta positiva en la siguiente filminar pues también se ve que en México durante mucho tiempo además esta capa Tupi estuvo nombrada como la capa de Mostezuma que bueno, es como también estos malentendidos de los... entonces la exposición de lo que trataba era de la reproducción por parte de una artista que se llama Glicéria Tupinamba de varios de esas capas de esos mantos perdón, se dicen mantos asesorada primero viajó a diferentes museos fue asesorada por mujeres de su comunidad y viendo también estos museos cómo se había realizado técnicamente estos mantos y que también nada más fue digamos que esto fue un trabajo que realizó con las autoridades de sus... de los diferentes pueblos de los que ya había estado en contacto bueno, porque ella es del mismo pueblo Tupinamba pero son diferentes comunidades diferentes figuras que se llaman los encantados, los payeses y ella realizó la reproducción de cuatro mantos y estos mantos están siendo utilizados a la actualidad pues por ejemplo uno fue utilizado para una ceremonia de honoris causa de un càfigue de un pueblo o son utilizados en la vida cotidiana es decir, están siendo recuperados y bueno, tiene que ver un poco con de nuevo la idea de la autenticidad de los objetos cuando muchas veces para además muchos pueblos cuando los objetos son de vuelta a las comunidades se genera un proceso como de lo llaman patificación de los objetos porque los consideran que han estado muertos mucho tiempo y que además han podido ser hechizados y tienen que ser limpiados y se tienen que ser durante mucho tiempo restaurados para volver a ser activos en la vida espiritual o en la vida de la comunidad es decir, esos objetos que ya no son objetos indígenas que son aquí en estos museos que ya no son lo que eran allí pero aquí no está claro como están creo que para nosotros no ha sido del todo explicado cuál es el sentido de esos objetos para nuestra propia cultura, quiere decir y bueno, pues esta exposición lo que hacía era justamente poner un poco en duda esta idea de autenticidad del objeto de los museos y de los objetos que están siendo utilizados bueno, por último simplemente quería apuntar que claro, la restitución de objetos tiene que ir vinculada a la restitución de conocimientos y por eso bueno, esto se está hablando en muchos proyectos europeos pero sí que me parece importante este trabajo de esta autora porque justamente si nosotros tomamos un objeto de una cultura no occidental para marcarlo dentro de un artefacto epistemológico occidental como es el museo en el fondo estamos volviendo a tratarlos como objetos de estudio objetos que son marcados por nuestra epistemología entonces, ¿cuáles son las estrategias que vamos a aprender para crear diálogos epistemológicos? porque si no, no se van a crear otras formas de entender el conocimiento o restitución del conocimiento como se está diciendo bueno, pienso que esta obra de arte de Iglesias Tupirambá es lo que está haciendo eso puede parecer algo que no es muy bueno no es seguroso, no es un objeto antiguo auténtico el auténtico está en los museos europeos pero yo creo que ya está hablando de esta restitución de conocimiento es a la hora de hablar de que es un objeto auténtico para su propia comunidad muchas gracias María muy interesante la perpetuación de todas estas dinámicas coloniales igual és el que es parla moltes vegades potser no s'ha acabat l'època colonial encara seguim i l'importància d'aquests processos d'ampoderament al final d'aquestes comunitats i passem a l'Andrés ahi, sí moltes gràcies gràcies per continuar aquí perquè ja és tard i no sé com començar jo parlaré d'aquest museu i de com aquesta fotografia que tinc aquí al darrere només posaré aquesta ens pot ajudar a pensar algunes coses que tenen a veure amb el passat i el present d'aquest museu i com aquestes qüestions que tenen a veure amb la memòria ens pot ajudar a pensar algun dels temes que tenim avui en dansa que són molts i que fins al moment han estat molt prolífiques les intervencions i que ajuden a pensar en moltes direccions cosa que també és d'agrair aquesta fotografia jo volia titular la intervenció una cosa més o menys com Guinea i un museu al seu laverin una reflexió en torno a dues cadires i volia preguntar-me sobre de totes les coses que apareixen en aquesta imatge especialment sobre les cadires i sobre qui ocupa i qui no ocupa aquestes cadires la fotografia moltes gràcies es va prendre l'any 1929 això ho sabíem no sabem qui va prendre la fotografia però sí, gràcies a ella des d'ahir sabem que es va prendre el Palacio del Gobierno de Malavo a la Guinea espanyola l'any 1929 repeteixo i per tant a la col·lecció en aquest cas a l'Arxiu Fotogràfic associat a la col·lecció del general governador de Guinea en aquell temps Miguel Núñez de Prado aquesta col·lecció i aquesta Arxiu estan aquí depositats en aquest museu des de l'any 1936 no, més endavant es va fer una primera compra del 36 i després uns anys més tard després de passar per diversos museus va acabar aquí i la col·lecció de Núñez de Prado que es composa, crec recordar, de 165 peces més o menys està depositada conservada i exposada en el museu etnològic i de Cultures del Món si sortiu per aquesta porta després o demà veniu a la visita guiada que també forma part d'aquestes jornades a la terra només sortint a la petita exposició temporal que hi ha sobre les il·lustracions i els viatges hi ha una peça que correspon a la col·lecció de Núñez de Prado i les peces, diguem-ne, considerades més importants estan a la sala africana que està a l'exposició permanent d'aquest museu jo penso que això és un bon exemple d'aquesta col·lecció de l'esquisofrènia contemporània en la qual està situada la institució des de la pressió que té a veure amb qüestions com la voluntat de restitució reparació de restitució del coneixement que és una qüestió molt important i la necessitat de treure de l'armari o dels calaixos més foscos coses que tenen a veure amb la pròpia memòria colonial això que el museu està en crisi a causa d'aquestes qüestions és una evidència i és molt important que aquí a Catalunya i a la resta de l'Estat espanyol s'assumeixi a aquesta crisi hi ha molts llocs d'Europa que a cara qüestions que tenen a veure fins a quin punt tota aquesta situació està posant en crisi a la institució i aquí desgraciadament encara moltes vegades estem dominats pel que podríem anomenar les polítiques de l'estrus o una mena de museografia del dissimul en relació al nostre propi passat amb la pròpia història del museu recent però abans sí dir que la col·lecció de Miguel Núñez de Prado és una col·lecció que és fonamental per entendre la fundació del museu aquest museu com m'explicàvem abans quan presentàvem l'informe es va inaugurar al final de la dècada de 1940 en base a unes petites col·leccions que van entrar que van conformar el primer corpus objectual d'aquest lloc i, quan es deia, museo etnològic o colonial i la voluntat que entressin aquí era, òbviament, com a tots els museus etnològics que es van fundar des del llarg del segle XX expressar d'alguna manera l'orgull nacional que tenia a veure amb el fet colonial de la dominació i l'expòlic colonial Per tant, el Fons Núñez de Prado és un dels pocs que conformen les possibilitats que el museu existeixi i és el primer Fons Àfrica que es pot considerar part del museu conjuntament amb altres materials que venien d'Amèrica i alguns d'arreu dels pobles d'Espanya Sobre l'evolució entre el museu etnològic o colonial i l'actual museu etnològic i a cultures del món és que m'agradaria una mica reflexionar al voltant d'aquesta fotografia En un primer moment quan parlem de coses que tenen a veure amb aquesta museografia al dissimul i que té molt a veure amb el que explicava la Maria sobre fins a quin punt el llenguatge de l'art ha legitimat l'espoli i això és molt important perquè té a veure amb una forma d'orientar una suposada renovació dels museus etnològics que el cap i a la fi continua mantenint dinàmiques que tenen a veure no ja amb l'expoli colonial directe amb l'adquisició directa però amb un altre expoli del coneixement amb l'expoli de la memòria i amb l'expoli de poder investigar per veure què ha passat amb tots aquests objectes l'informe el qual em referiré per una mica demostrar això és un informe que van carregar aquest museu el juliol del 2013 que es va publicar el juliol del 2013 sobre dos peces que formen part d'aquesta col·lecció semblants i estatuetes tallades de fusta que obviament són manipulacions sobre objectes que tenen a veure amb la ritualitat dels pobles fang de Guinea i que es van refer per d'alguna artesà local per la bona pel bon gust o el que fos de Miguel Núñez de Prado i tota la seva acord a Guinea dos d'aquestes estatuetes que són vieris que són objectes que tenen a veure amb la cultura ritual dels pobles fang importants pel que té a veure amb la relació amb els ancestres van ser discutits pel seu valor per una artesia doctoral que es va publicar l'any 1994 a Madrid per part d'un estudiós que es diu Víctor Borrego i automàticament quan es va començar potser aquestes obres que estaven en la col·lecció Núñez de Prado aquí dipositades, conservades i exhibides no eren de valor segons els criteris del mercat artístic es van carregar un informe que és aquest informe que és sobre les peces 71, guió 5 i 71, guió 6 de l'antiga col·lecció de Miguel Núñez de Prado aquestes dues peces es van contextualitzar de la següent manera que és el que a mi m'ha criat de canció que entre d'altres coses tenim poques dades de l'estada de Núñez de Prado a Guinea Equatorial quan es fa la contextualització en un informe d'oficial del museu es parla de les poques dades que hi ha sobre Núñez de Prado i això és la primera cosa que s'obta a la pàgina 3 això s'obta perquè dius poques dades sobre el governador espanyol a Guinea durant 1926 i 1931 en un dels moments més importants de la història de la colonització a Guinea anem a mirar si realment hi ha poques dades veus, jo que no sé molt de Guinea vaig decidir informar-me sobre Núñez de Prado i tot just aquesta setmana parlant amb gent que sí cansar, com per exemple Agustà Unerín que ha publicat abastament que ha viscut allà, que ha fet classes aquí i allà sobre la història de Guinea doncs ella em diu, hombre Núñez de Prado no pots parlar de Núñez de Prado sense parlar d'una altra persona podem seure si voleu a Núñez de Prado en una de les cadires eren seves del cap i a la fi o no, això ja ho discutirem a llarg dels propers anys i a l'altra cadira la podria ocupar un senyor que era un guardia civil que es deia Julián Ayala la Rafa que va ser una de les persones que probablement més responsabilitat va tenir en el que va ser la conquista a sang i foc de la part continental de Guinea la Río Muni dins de la selva entre l'any 1921 i l'any 1926 tenim una dada sobre Núñez de Prado que va ser governador en una dada que està internet no cal ser un expert per trobar què passa al moment de Núñez de Prado aquests tipus de coses que tenen a veure amb l'exfoli del coneixement i de la memòria són molt importants perquè quan existeixen amb el que ha estat la història de l'exfoli objectual i de l'explotació de tots aquests i de moltes altres coses que podríem portar sobre la taula però aquests detalls quan el que estem intentant contextualitzar una peça d'una col·lecció i que no hi ha dades sobre una qüestió fundamental que té a veure amb aquesta contextualització i si que n'hi ha el que fan és distreure'ns sobre com poder entendre no nosaltres mateixos aquí sinó també allà a Guinea que ha passat en aquesta col·lecció per tant és molt important per exemple situar el treball per dir-lo d'alguna manera com a guardia civil de Juliana a la selva guineana que es va significar per la tortura sistemàtica de les poblacions fang sobretot per les execucions sumàries de milers de persones a la selva i perquè era especialment molt recordat especialment recordat perquè es dedicava a penjar persones de diverses comunitats sobretot a mi com es sent que era on es va establir la seva a una gran com es diu a Càcia en català una gran acàcia moltes branques i es podien penjar moltes persones al mateix dia en execucions que eren públiques i que els fang veien sistemàticament repetides entre 1921 i 1928 després no hi ha de prau va governar entre el 26 i el 31 per tant tots aquests relats que tenen a veure amb el amb amagar el relat en funció d'informes que expliquen suposats coneixement sobre el mercat de l'art, sobre el valor de les peces d'art i tal el que moltes vegades estan fent i passa, jo crec, en bona part de la col·lecció permanent del Museu etnològic i de Cultures del Món és no deixar-nos veure què és el que d'on venen aquestes peces no deixar-nos ni traçar ni contextualitzar aquestes col·leccions perquè el que volem fer des de l'OBQ és pressionar el Museu i d'altres d'arreu de Catalunya perquè obrin la porta assumessin la realitat del que està passant i facilitin la investigació sincerament això que facilitin la investigació per poder conèixer a fons què ha passat amb aquestes peces perquè podem contextualitzar les peces i si vosaltres aneu a la sala d'Àfrica i us trobeu en bona part d'aquestes peces que veiem a la foto com a mínim s'apiqueu d'on venen aquestes peces res més i quin és el context en el qual van ser adquirides aquestes peces com moltes altres que estrenen aquest museu i molts altres museus de Catalunya d'Espanya, d'Europa i del món occidental són un patrimoni violent que ens han de violentar si no podem mirar cap a una altra banda d'aquestes peces d'aquestes peces que hi ha una relació directa entre la destrucció i la col·lecció i que aquestes peces que aquest patrimoni és un patrimoni que formen part d'aquests museus que tenen els seus magatzems autèntics archius de la violència són centres de conservació de la violència i per molt que ens intentin explicar de vegades d'aquestes fórmules que aquí hi ha objectes etnogràfics que el que ajuden és a conèixer l'altra i les cultures del món potser el que ens ajuden és més a conèixer l'acció colonial europea i més a conèixer les evidències d'aquesta acció colonial acabo per tant nosaltres pensem que aquests museus s'han de ressignificar absolutament debat a baix aquí hi ha molta gent que treballa en aquest museu que s'ha de fer un pensament i realment canviar les formes no és suficient nosaltres hem tingut una oportunitat i agraïm el museu perquè hi ha dos exposicions temporals que tenen a veure amb aquesta línia d'estar treballant ara a aquests projectes que per fi tenen a veure amb mirar d'una altra manera les col·leccions i les peces però també la col·lecció permanent no pot estar com està perquè si no entres en una mena d'esquidofrènia hi ha una mica la llògica en la gestió d'això no i de colonitzar el museu significa també que el museu no només miri cap a dins sinó sobretot que això incloure les comunitats diaspòlics del que deia la Marta això implica assumir el plural i aquestes comunitats han de venir aquí i dir la seva quan tu posaves la pregunta en la conferència inicial sobre qui decideix sobre quines col·leccions s'ha d'investigar qui ho ha de decidir els experts europeus que estem aquí o això ha de ser un diàleg amb comunitats que tenen una sensació molt diferent amb tota aquesta història de l'expòlic i per tant liderar des d'aquests museus canviar i liderar a nivell de ciutat coses per exemple aquest museu depèn de l'ICUP l'ICUP està en una edifici que es va construir després d'un seguit sistemàtic a les mines del Perú del Birreïnat del Perú a Juancavelica, a Cerro de Pasco perquè no es lidera des d'aquí un qüestionament sobre tota la acumulació per disposició que ha implicat a Barcelona tot el que és el patrimoni immobiliari al carrer Montcada, a la Rambla i a molts altres llocs de la ciutat per això passa una mica ressignificar el museu i assumir la crisi que hi ha i obrir la porta poder investigar per afinar millor com es pot anar tancant aquesta aquesta farida no me'n recordo, quan vam conèixer el Macba vam anar una xerrada sobre la qüestió colonial que es deia la cicatriz colonial amb tu també i la primera cosa que pensaves és, hombre, cicatriz queda tela per a la cicatriz colonial aquí hi ha una farida oberta que té una certa responsabilitat la institució de començar a ajudar a tancar i crec que coses com aquesta són molt... passes en la bona direcció ja està moltes gràcies, Andrés la veritat és que, clar, si trassem la biografia de molts d'aquests objectes realment és extrem ecedor és bastant... això és una veritat incòmoda també i que ens hem de mirar de cara i veure com revelem i també fem aquesta nova narrativa de la història amb totes les mirades que han de participar llavors, en aquesta línia obrim una mica llençar-hi algunes algunes qüestions, algunes preguntes perquè potser que veu de Matisseu una mica el que heu compartit clar, estem parlant d'això de tots aquests processos d'aquest concepte de descolonitzar que es pot materialitzar en un retorn però no sé si podeu concreta potser més en seguint la línia dels exemples que heu citat d'on neix la iniciativa real a l'hora de quan es comença en aquests processos és a dir, perquè moltes vegades pot ser que hi hagi interessos oculs o no o són idees genuines d'una comunitat una persona, si podeu com a final una miqueta més per entendre quines són les casuístiques en les que ens podem trobar i el com a l'hora de poder plantejar altres altres situacions com es podrien plantejar En el meu cas, he situat una mica dintre del context de tot aquest procés que porta a elaborar una comissió de veritat i reconciliació que per centrar-ho una mica més estem parlant de la recollida de testimonis de gent que hi ha passat per aquestes escoles residents escoles residencials són bonic sembla una residencia però són uns internats uns internats són els nens i les nenes estaven molt maltractats descuidats, molt mal alimentats no sé si heu seguit les notícies recents d'aquesta trobada de un cementiri de 250 cossos de nens i nenes recents evidentment les comunitats indígenes sabien de l'existència d'aquest cementiri i d'altres cementiris bé, aleshores comença abans del 2007 i és un moviment de base això que el teniu en compte és el govern canadenc els diferents governs canadencs que per pressió de les comunitats es veuen obligats a fer a fer front aquesta qüestió d'aquesta gran estem parlant de gairebé 3, 4 generacions que hem passat per aquests internats i per tant del trauma conseqüent no cal dir us podeu imaginar també que aquí hi ha inclòsos maltractes físics i abusos sexuals per tant es tracta d'un drama una tragèdia que ha de fer front avui en dia la societat canadenca a partir d'aquest reclam de les comunitats indígenes es constitueix el 2007 aquesta comissió de veritat i reconciliació que és molt interessant i aquí acabo de veure què ha representat també per la constitució de la població canadenca les persones d'origen europeu tenen el nom de settlers totes aquelles persones blanques d'origen europeu estan considerades areves dels colonitzadors i per tant tenen el nom de colons aquestes qüestions som bastant problemàtiques però les indico no era per comentar-les profundament perquè no és el cas sinó perquè ens puguem fer el càrrec del que ha suposat del que ha sumogut la comissió de veritat i reconciliació però bé de base això és important també tenir un compte en el cas que comentaves tu Maria també diguéssim que són les pròpies doncs us va acabar d'acabar estava bastant amb un moviment que ens aconseguien canviar les lleis en torno a la llei de propietat intel·lectual col·lectiva que és un concepte que no existe d'incident però que tenia que veure la producció de sus conocimientos ancestrales que estaven empezant a ser comacients i va demanar que estan molt tipus de cerrar moltes vegades és important si és situacionalitzar a treballar junts és la millor paraula però bueno sí i llavors també el que volia comentar era quin paper juguen les diàspores en tots aquests processos ja sé que vosaltres parliu més en d'altres locals però potser no sé si hi ha altres comunitats de la diàspora que també s'han involucrat d'alguna manera en aquests processos bueno en el cas de Canadà i us podeu imaginar que és una societat on està constituïda la font està constituïda per les comunitats indígenes evidentment i totes les poblacions que de manera constant des del segle XIX ha anat arribant en aquest territori fugint d'injustícies però és molt curiós és molt curiós com aquesta comissió obliga a totes les comunitats a indígenes és a dir, a fer els possibles per assumir el fet que s'està en terra que cull i que ha estat colonitzada d'anècdota si ara nosaltres haguéssim iniciat aquest acte al Canadà l'hauria iniciat donant les gràcies a les comunitats d'aquest territori que ens han acollit i hem fet possible per tant aquest acte això està sistematitzat a totes les institucions educatives sobretot i públics que estem a la signatura que es posa a les universitats sota el teu nom hi ha un reconeixement no és obligat, però hi ha un reconeixement i penseu que moltes institucions en el cas de les universitats el cas de la meva ex universitat està construïda en territori aborigen què vol dir territori aborigen per descomptat que és tot el Canadà territori aborigen en aquest cas vol dir que és un territori que es va aconseguir un tractat incomplert els tractats tenien la majoria un temps limitat i es restituïa i això no s'ha fet per tant això indicaria que moltíssimes institucions haurien de ser destruïdes o al territori retornat i això no ha succeït sense intentar maximitzar perquè hi ha molts problemes i si jo fos una persona aborigen faria unes crítiques molt més contundents no totes les comunitats aborigen estan satisfetes amb el resultat de la informació de Comissió d'Hiberitat i Reconciliació no vull mitificar el resultat però sí que ha aconseguit que ens sentim una mica menys a casa nostra i jo crec que això és positiu sentir-se sempre una mica menys a casa nostra és un territori per dir-ho així per paradoxar el que sembla i que a mi em sembla molt interessant Obrint, aprofito per obrir potser una miqueta també la pregunta al públic perquè el Jesús ho preguntava que bueno, què passa? en Espanya de Guatemala, de Canadà què és el que passa? no sé si Andrés tu vols dir alguna cosa o algú també del públic vol comentar però què és el que estem fent a casa nostra i d'on hi ha iniciatives no hi ha iniciatives com funciona? passa bastant hi ha moltes iniciatives sobretot la societat civil i l'activisme ha pressionat molt a les institucions això és molt important crec que ha passat també a molts altres llocs i que s'ha d'estacar en aquest sentit i també a l'acadèmia jo crec que hi ha aquí una cosa important i després una mica el que he intentat explicar hi ha poca capacitat de reacció per part de les institucions tot i que, òbviament el treball que està fent crítica el diàsfora el treball que està fent persones que tenen a veure amb l'entorn activista al voltant de la celebració el 12 d'octubre el treball que està fent afrofèmines moltes organitzacions més o menys activistes més o menys professionalitzades algú que hi ha a les universitats d'interès en relació a aquestes qüestions aquestes pròpies jornades i iniciatives que s'han pres en un... jo me'n recordo quan parlàvem aquí fa 10 anys que vam venir a aquest museu i quan encara es va fundar el 2014 el 2013 2015 si s'estava ja construint i conceptualitzant i se'ns va poder plantejar una idea que era fer-me un llibre sobre la història del museu que expliqui només d'on ve fins al dia de avui i clar la resposta era no és ni plantejable i ara per aquestes coses i que cada cop s'emparlim més i que hi hagi més interparacions és molt important però no hi ha una estructura solida a nivell espanyola fins i tot el que ha dit la Lí em sembla significatiu la Lí mateix, una persona que treballa des de fa anys aquí, un periodista deia que no tenia ni idea de coses que són molt... i que llagin un informe s'emociona organitzat a nivell espanyol per reclamar el que és seu jo sí que volia fer una pregunta o reflexió també per la part de l'informe que vinculem en aquest debat que quan parlem de restitució també estem parlant del greta de la història de poder explicar la història dels països que han sigut colonitzats a través dels objectes però penso que per exemple per poder fer aquest informe que heu fet que ha sigut clau poder accedir a la documentació de l'arxiu d'aquest museu sense poder accedir a aquesta documentació d'arxiu difícilment s'hauria pogut fer un informe d'aquestes característiques i crec que un tema que també ha assenyalat en jo a la seva conferència i que en realitat també ens hauríem de plantejar no és la qüestió dels arxius és a dir, com pot ser que bona part de la història d'Amèrica estigui al museu de les Indies com pot ser que la història de Guinea estigui la seva major part de la història colonial com pot ser que la història del Marroc estigui a aquesta institució i a més en una situació deplorable d'acces perquè s'ha de dir, és deplorable l'acces a aquest arxiu per tant, vull dir al final també crec que quan parlem de les institucions hauríem de parlar de com... què fem amb aquestes col·leccions perquè també expliquen el dret a la història i custòdia compartida és a dir, còpia que hi hagi acces a tots dos territoris vull també un debat de futur i recollim més preguntes o intervencions i després fem la cinta així Sí Volia comentar un parell de coses una relació d'això que s'ha dit i després de la pregunta més general de què es fan les institucions pararé com ha treballat de la casa i ho faré bastant lliurament perquè no he fitxat, per tant ho faré lliurament a les seves això del que dius tu del garxiu que és una part importantíssima i de la intervenció i de tot el que estem dient era dir que en el cas del nostre museu diria que és de les accions on s'ha treballat més i que en aquest sentit sí que s'ha fet institucionalment feina i bona feina perquè és el lloc on comenten alguns interventors que tenim digitalitzat els arxius d'informació primària del museu o sigui, el que és la teca de bàsica de la recerca això ho tenim digitalitzat i penjat a internet que sigueu professors universitaris podeu dir perfectament els vostres alumnes i impulsar qualsevol projecte de recerca i no t'escontendir si ens ho fem perquè per això està o sigui realment allò documentació primària a qualsevol lloc i que pots consultar des de casa tranquil·lament diria que no ho hem acabat perquè ens falta un percentatge de digitalització perquè primer per problemes de disposició diners després amb tota la pandèmia les retallades encara han fet més mal i tal i no sabem quan ho podem acabar però ja té la meninera o sigui, jo no com a treballador i tant no tinc temps de menjar-me'n això és una cosa l'altre que volia dir és que sí que les institucions són totes les monzològiques sí que fan algunes passes per exemple en el que és del museu des del 2015 i sobretot des de la reunificació o sigui, d'una manera quan es va tallar el procés de creació del museu d'art de Cultures del Món que era el projecte inicial i l'exposició que hi ha aquí és una exposició molt coherent des d'aquest punt de vista el que passa que després ja no ens encaixa tant quan apliquem una perspectiva colonial i d'allò, no? o antropològica però des que es va tornar a reunificar amb el museu etnològic sí, per exemple, hi ha hagut a parlar de continuïtat aquests processos d'entrar d'agafar una mica el tren de la Unada Internacional de Quítiques i de reconsideració dels museus entrant a diverses xasses internacionals concretament amb dues xasses amb altres museus europeus on hem vist també el que s'està fent i pescar una mica el discurs de colonial però he de dir que hi ha una cosa que atura molt a la institució actuar una és la precarietat o sigui, la precarietat que es viu a l'institució museològica que és la precarietat social que vivim, és un reflex de la precarietat general limita moltíssim la capacitat d'actuació o sigui, des de col·leccions m'encantaria estar fent projectes amb comunitats d'origen i fins i tot de qüestionar els inventaris que fem i fer-los de prendre, de treball amb grups, etc. O sigui, estem encara en el punt que estem inventarials les col·leccions acabant d'inventarials les col·leccions i en bona part perquè estiguin a disposició després les podem treure internet i estiguin a disposició tothom O sigui, estem fent una feina bàsica i realment no hi ha més mitjans, no hi ha més personal no podem fer res o sigui, de fet, algunes de les feines que l'Andrés està fent i tal crec que les hauríem d'haver fet ja nosaltres, hauríem d'haver estat fetes però és que no tenim capacitat com d'actuació en aquest sentit per la precarietat i l'altre és un tema més polític que és, potser, la capacitat d'autonomia institucional respecte al millor a la gestió política i aquest és un tema purament polític que hauríem de parlar per què no hi ha més democràcia interna a les administracions públiques i una mica més de capacitat de debat però bueno sí, o sigui, que el... que esteu com... que dic sent que parleu molt com de desitjos però que esteu fent activament per posar-vos en contacte amb les comunitats no estem fent suficient ja per començar eh no estem fent suficient ja per començar no estem fent suficient no estem fent suficient no estem fent suficient no estem fent suficient no estem fent suficient ja per començar diria que estem sota mínims per aquesta... aquesta dificultat perquè tot això demana per exemple una cosa que s'ha dit abans i ho han dit els ponents anteriors un bon coneixement de l'origen de les peces que amb moltes vegades no el tenim perquè és que no estan prou prou menvuïdats als arxius però sí que recentment hem posat no hem sigut per iniciativa nostra no ha sigut per iniciativa nostra però sí que hem començat a respondre ja a diverses iniciatives internacionals una l'has esmentat, tu em sembla que és la de Benin que està impulsant diversos museus alemanys digital Benin digital Benin amb això ja hem respost positiu que passarem tota la informació i a més ens hem posat també en contacte no per iniciativa nostra ho reconec, si no respondent a la iniciativa del principal organisme australià que està treballant la documentació per la repatriació de les peces australianes i també els hem respost fagulablement que d'allò però no ens manca voluntat de fer això que tu dius però realment no hi ha capacitat de força de treball per fer-ho ara mateix no hi ha capacitat de força de treball no t'ho dic en sèrio el dia a dia és tremendo t'ho dic de debò jo sí que volia comentar que potser sí que seria interessant perquè a mi per exemple una de les coses quan vivia a Malabo hi havia una noia que havia estat treballant a l'arxiu de l'Ernand de Sant Joan que són... no sé quantes fotografies i vídeos tot aquell material que està no sé on està però que no està disponible per les persones de a fies quan passaves aquelles fotografies la gent les veia i era com si ni tan sols les reconeixien com que fossin imatges de soguiner i el fet de... molta més connexió a través d'això es pot digitalitzar hi ha moltes més dinàmiques que pots enviar un missatge i en cinc segons arribes el poder aprofitar aquestes dinàmiques o també els col·lectius que estan treballant i a través de l'art i a través d'altres pràctiques sí que podria ser una manera com més econòmica potser d'involucrar a la societat civil a la diàspora en tots aquests projectes una mica també com el projecte que comentava el Jos que al final pots tenir un grup de Facebook o LinkedIn i a través de allà la gent pot aportar llavors això és una iniciativa que no requereix una despesa d'entrada molt important i que pot ajudar també a agafar, avançar en feina i a involucrar a les persones que també estan involucrades i que no quedi tot merament en lo polític o institucional o també permet-ho de dir una cosa molt senzilla però d'integrar com a pràctica obligada de tot equipament cultural i museu la diversitat curatorial és una cosa tan senzilla i tanòpia però que de vegades la relació amb les associacions es veu com un fet anex no com una com la diàspora que diríem com a part integrant de la curadoria d'un museu i jo crec que això que sembla tan senzill és precisament el que no està integrat no i en les polítiques sinó en l'imaginari de funcionament d'un museu d'un equipament cultural i us parlo des de dins en aquest moment d'un equipament cultural de fa un any me n'adono de certes resistències gairebé imperceptibles no fetes a propòsit però són inèrcies i jo crec que quan vostè feia així dient no em vingueu amb aquestes històries doncs potser potser hauríem d'anar per aquí és veritat que no sé si vostè sap que l'administració d'aquí és farregosíssima és una cosa que també descobert aquest any és veritat et dono la raó per moure un dit s'ha d'obrir un contracte que tindrà uns altres re-contractes però el marge d'això també és veritat que hem d'assumir una nova perspectiva i qui ens donarà una nova perspectiva nosaltres dient que n'hi ha d'haver una altra però ens la donen els altres la meva perspectiva sempre és limitada per més que jo pugui moure el coll per tant és la la mirada la mirada diversa el que obre nous perspectives això que s'ha d'anar molt bona a fer jo crec que és molt important perquè és la única manera una de les poques maneres efectives que tindrem de canviar el que mostrem jo sí, sí bueno en realitat et dono la paraula a tu i et dono la paraula a algú i ja hem de pencar és l'hora de veure com el que deies sobre la precarietat però també té a veure una mica amb vici de l'enfocament de la propia institució de l'Eles jo crec que aquest museu concretament es va enfocar d'una determinada manera i i les coses han canviat molt ràpidament i això fa que que hi hagi una part que estigui en fals com es demostra l'exposició permanent jo vull llegir per acabar una cosa que m'he oblidat de dir però que em sembla important que és 3 cites de l'entrevista que li van fer a les hores i director del museu quan es va fundar i l'Iario.es el 7 de març de 2015 era una sèrie d'entrevistes i què deia que havia de ser aquest museu el titular és abandonem la mentalitat colonial que només el nostre art és de primera això és el titular i després ja té cites que em sembla molt interessant sobre la orientació del museu la primera era Barcelona sempre ha estat una societat molt relacionada amb el món i és una societat molt diversa des del segle XIV ha tingut aquesta necessitat d'expandir-se pel món de viatjar la següent les peces de l'Ajuntament de Barcelona de les quals de moltes encara es desconeix el seu valor artístic perquè mai han estat estudiades les peces que mostrem les tenim gratis en un treball previ de recerca i hem trobat autèntiques meravelles la següent el museu tindrà un centre de recerca i divulgació que es dedicarà a estudiar i coordinar especialistes de tot el món perquè portin a la llum grans peces la següent encara hi ha països que reclamen peces i cap de les peces que tenim en aquest museu entra dins aquestes possibles reclamacions clar, això és era un càrrec que tenia a veure la orientació del museu és el que políticament s'estava fent i això fa molt poc temps llavors és com una màquina cada que hi ha a la luz de lo que està passant i fer canviar la màquina és impossible pràcticament també és una de les preguntes que han fet els investigadors és realment possible això que estem demanant o que s'està fent arreu d'Europa a les grans museus o sigui qui hi ha de desig per part de molta gent que com més gent pressionada per les diàpoles i per les migracions que tenen a veure amb la història colonial europea i que hi ha de possibilitat real d'aquesta transformació bueno sí, sí és una possibilitat real el que volia dir és que recentment un report va fer una investigació va fer sobre persones non-europeans però en aquest cas us utilitzaré persones d'Africa, Aïsia, Sud-America ser quotats per fer una entrevista sobre l'estatut i va ser que la quanta d'europeans que van aconseguir això va ser 17 x 17 moltes vegades de les col·legues formes això és una senzillada i és una expressió de la continuació de l'inequitat i el segon remarc és que el que he vist a la Neda és que atractant persones de color en la ciutadania i en la ciutadania va tenir una influència decisiva en policies de museums però has de fer aquesta decisió i no no engagen una o dues però quatre o quatre i no parlis amb mi sobre problemes precàries i moni, has de fer això si vols canviar i comenc yourself to it i, per arise, et farà molt de temps però has de comenciar i és diferent de parlar de les cançons o això. Gràcies. Recordar cada mat Ahmed a les 5 de la tarda que tenim la presentació de el projecte de la transatlànica de la Nedgborg que presentarà aquí Jesuit amb nosaltres, lindemado i life A la Salma, a Macià, a Macià, sí. A vosaltres la pregunta queda de Malacín. Moltes gràcies.