 Hola, bon dia. Estava trobant l'obotó. Bon dia, benvinguts a la setena lliçó d'humanitat Miquel Vallori. Com sabeu, perquè heu dit que de vegada que la fem, vam titular aquesta sèrie de lliçons que fem manualment Miquel Vallori per gavar-la de la vàlua intrínseca del portador del nom, de l'aportador del nom, a la lliçó. El pare Vallori és l'única persona del món que va ser doctor Noris Causa per totes les universitats catalanes i de les xarxes vives, crec, oi? Totes les de les xarxes vives, és a dir, catalanes en el sentit més ampli o autèntic de la paraula. Avui tenim també aquí un doctor Noris Causa per la Universitat de Lleida. No caldria presentar cap dels convidats, però és imprescindible dir-ne algunes paraules. En primer lloc estem molt contents, perquè avui tenim aquí representades 3 universitats. D'alguna manera, 4. Tenim la Universitat de Girona amb el Josep Maria Terric Abres, el convidat estrella del dia, el Pere Lluís Font, de la Universitat Autònoma de Barcelona, i abans de la Universitat de Barcelona, el Jaume Casals, que és de la Pumpeufabra, i també de l'autònoma anteriorment, i el Joaquim Palau, que va estudiar filosofia a l'autònoma, també, si no m'equivoco. Per tant, no tenim tota la xarxa viva, però tenim un bon tros d'aquí, una bona queixalada. Pere Lluís Font és mestre de mestres. Els professors de filosofia del nostre país us saben, són de xèpules seus. Actualment, a més, és membre d'un institut d'estudis catalans, vicepresident de la Fundació Maragall, ha dedicat els seus esforços a parlar, a publicar, sobretot, sobre filosofia i religió i cristianisme, ha fet treball sobre descartes, monteïn, espinots, cant, i avui tindrem en aquella oportunitat de comentar la seva obra. Josep Maria Terric Ávarez és absolutament conegut, perquè, a més de la seva tasca, els estudiants d'aquesta casa, d'una assignatura que es diu lingüística que hi parteixo jo mateix, saben que tenen de lectura obligatòria un treball de Wittgenstein, traduït per a Josep Maria Terric Ávarez. A més, hi ha una altra assignatura no regalada darrere, en la qual trobem sovint Josep Maria Terric Ávarez. Aquesta assignatura es diu diària ara, diària punt diari, i fins i tot el periódic i a vegades la venguàrdia. Seria, diguem-ho, un cas de filosofia aplicada en aquest moment a la política. El nostre rector, que, com sabeu, té en comú amb els treballs de Pedro Llisfon, se'l treballa en Montaïn, fins i tot la traducció de l'un va ser editada i provocada per l'altre, i en Jama Casals, doncs ja fa anys que ens fa una filosofia molt aplicada a l'organització d'organismes, d'institucions. I Joaquim Palau és l'exemple aquí, ell té una llicensiatura en filosofia pura, i aquestes denominacions ens descriuen i a l'hora ens traeixen a vegades. En filosofia pura fa 25 anys que es dedica a ser editor, a l'editorial de 1962, Destino RBA, no sé si ha oit per ordre, i actualment a l'editorial ARPA, que ell mateix ha fundat i dirigeix brillantment. Seria un exemple, diria-ho ben intencionat o mal intencionat, mal intencionat pel comentari, que els d'humanitats i els de pensament també serveixen per al món real. El comentari podria ser mal intencionat perquè implica d'una pressuposició que és la que ens fa mal, que és que se'ns veu com dels purts. Seríem els càters del nostre segle, els purts, que defensen i cada més ha de sortir un manifest en defensa de les humanitats en algun lloc del món. Hem de capgirar això i crec que avui que parlarem de Kant ho faran unes persones que es dediquen, que coneixen bé la filosofia pura i a l'hora són la mostra de com poden fer una gran aportació a la societat on viuen, en el que t'hi podríem dir, filosofia aplicada. No parlo més perquè crec que a les hores agafaria el trenc que no em correspon, li passo la paraula en el rector, que moderarà... no és una taula rodona, ben bé, és una sala d'estar en què tindrem una conversa, si estirem en una conversa entre els il·lustres personatges d'avui. Moltes gràcies i benvinguts. Moltes gràcies, Joan Maria. Moltes gràcies a tots per venir. Jo, com veieu, m'he col·lat en aquest acte i algunes raons històriques que ho justifiquen. Vam ser companys d'estudis amb el Joaquim Palau a l'U7 Autònoma. Ell és només una mica més jove que jo, encara que semli molt més jove, perquè em sembla que ens portem un any, però vam coincidir a classe, durant molt temps, és que era professor, ja en aquella època, una mica llunyant, a més val que no comptem els anys ara, i vam conèixer també en aquella època el Jean-Marie Terricabres, que era professor al col·legi, al col·legi Universitat de Girona, que formava part del grup Universitat Autònoma, perquè encara no s'havien creat les noves universitats, ni la poc a l'Universitat Montofabre, que ja té gairebé 27 anys, per tant, podeu veure qui en època ens estem remetent. Només voldria afegir una cosa a la presentació per començar ja aquest diàleg, que és, crec que una cosa que no se sol dir probablement, perquè ni en Pere Lluís ni en Jean-Marie Terricabres ho sobrenyen especialment, però jo com que els conec, però més a més sóc l'actor del seu treball, crec que són persones que pertanyen a la història, a la literatura catalana ara en aquest moment, el que passa és que no han fet el tipus de llibres que normalment se solen adjudicar a la literatura, però crec que són escriptors, perquè tenen un estil, que hi ha una manera de treballar la llengua en els seus llibres, basada des del meu punt de vista en una gran efectivitat i en una gran claredat en l'exposició, i això, quan es tracta de filosofia, té segurament un mèrit especial i començo, per tant, agraint el joaquim com si hagi fixat i que quan hagi, i quan s'ha trobat ell, entre mans després d'una molt llarga trajectòria com a editor o com a directiu del món editorial, quan s'ha trobat entre mans amb una editorial seva, hagi pensat en la filosofia i hagi pensat en la filosofia que té valor des d'aquest punt de vista literari. El que tenim previst és fer una intervenció d'uns minuts de cada un dels 3 pròpiament membres d'aquest acte, i després potser farem algunes preguntes. Jo tinc la responsabilitat de fer-les i l'obligació de fer-les, però us demanaré que participeu a partir d'aquestes primeres intervencions quan vulgueu i si m'ajudeu a moderar l'acte doncs serà segurament més interessant i més viu. De manera que té la paraula als Joaquim Palau, davant. Bon dia. Bon dia a tots. És un plaer ser aquí. És un moment emocionant per mi. Intentaré explicar per què. Començarem dos anotacions al que s'ha dit. Afectivament estudiar filosofia pura, que és una expressió una mica cursi des d'un punt de vista, és especialment adient per treballar en el món de l'edició. Dic això perquè no s'acostuma a saber, però he arribat a la conclusió, després de molts anys de dedicar-me a ditar llibres, que sí, els estudis de filo d'humanitat i de filosofia en especial, quan es prenen seriosament i la passió per aprendre és real, he trobat molts editors que són especialment brillants i tenen una base d'estudis de filosofia. Aquesta és la veritat i no ho dic amb absolut per mi. Respecte al Jaume, efectivament, ben ser companys d'estudis, ell anava a un curs superior, però el Jaume ja era el llest de la classe. Era l'alumna brillant que ens tenia tots meravellats. No era el meu cas tampoc. Bé, mireu, jo faré una breu intervenció des d'un punt de vista d'editor. Kant va ser per mi un dels autors de referència quan vaig estudiar i ho ha estat sempre. Jo crec que hi ha molts aspectes de l'obra de Kant que em van impactar, però jo diria que en diríem la gènesi de la idea d'espai, de la idealitat de l'espai i el temps, que és una de les grans afirmacions de les grans troballes de Kant. A mi, personalment, em va marcar. En tenia el món d'una manera abans d'assumir aquestes reflexions canteanes i després he vist el món d'una altra manera, a partir sobretot d'aquesta idea fonamental, la idea de la idealitat de l'espai i el temps, ningú me l'ha sabut d'explicar més convincentment que Kant. De la mateixa manera que tot el que es deriva d'això, la cosa en sí, el fenomen, tota aquesta petita geografia d'idees filosòfiques a mi m'ha marcat. Per tant, des de fa molts anys tinc a Kant el cap com ha dit-ho. Algun dia publicaré Kant. Però resulta que tot això està barrejat amb el Pere Lluís Font. Pere Lluís Font per mi és el professor. El professor per excel·lència, un professor dur i exigent, perquè ho va ser molt i molt amb mi, especialment, però sempre l'he tingut el cap. Per mi era un model, un referent. No hem estat amics perquè no vam coincidir amb el llac dels anys. Jo em vaig dedicar a ditar llibres, no he tingut molts contactes amb el Pere Lluís fins fa poc temps, però sempre l'he tingut el cap com un referent. Quan he muntat la meva pròpia d'hitorial, on volíem dedicar-nos a les humanitats, la possibilitat de publicar una introducció seriosa a un bon llibre sobre Kant de Pere Lluís Font, com podeu comprendre si tot això que us he dit abans és cert. Imagineu la il·lusió que em pot fer. Una altra cosa, que és una gran il·lusió, que ho sàpigues, una altra cosa és l'edició de filosofia a casa nostra. Si un editorial de nova planta, com és la nostra, art peditós que he muntat amb el meu fill, que té l'edat de molts de vosaltres, si l'edició de filosofia és viable. La veritat és que està complicat. És difícil editar filosofia i que sigui un negoci. I perdoneu-me l'expressió, però un editorial és una empresa editorial i una empresa ha de ser rendible, si no, no. Jo recordo el senyor Lara, que deia sempre que el prestigi es crea amb la qualitat i amb l'èxit. Només amb la qualitat no existeix prestigi, existeix la ruïna. Si la qualitat és exitosa, aleshores neix el prestigi. És el cas de grans editors d'aquest país que ens han fet les coses molt bé i rendibles. La filosofia en català és difícil, perquè no hi ha molts lectors, però ets de dir que a un editorial com la nostra, a pesar de no vendre molts exemplars d'aquest llibre, s'han venut suficients per dir que és viable, es pot anar editant filosofia sempre i quan tinguis autors i temàtiques tan importants com aquesta. Esteu tots convidats si voleu escriure, si voleu treballar, si voleu fer qualsevol cosa amb la filosofia, Arpa és casa vostra, i tindreu sempre editors, una empresa editorial atenta als vostres projectes. Molt breuament explicar que l'objecte d'aquest llibre era portar l'acadèmia a un espai més ampli. No diré la plaça pública, perquè és un tòpic, però sí que crec que la filosofia, els textes filosòfics estrictament acadèmics, han caigut molt, han caigut molt amb lectors, no interessen tant com aquests mateixos textes escrites amb una voluntat de ser llegits, és a dir, de poder ser entenadors per un públic més ampli, sense dubte un públic culte o un públic, uns lectors acostumats a llegir, exigents amb la lectura, però que poden ser arquitectes, o poden ser metges, o poden ser el que sigui. Aquesta voluntat de treure amb rigor el discurs acadèmic i portar-lo a un públic més ampli, el que en diríem alta divulgació en l'esgot en un glossexor és el que pretén ARPA i el que segur preteníem amb el llibre de Pedro Lluís Font Cant. Honestament, és cert que hi ha grans introduccions a cant publicades de manera que no ho vull ara exagerar, però sí que puc dir que el Immanuel Cant de Pedro Lluís és dels 5 o 6 grans llibres introductoris a cant que podreu trobar en el mercat internacional. Jo estic segur que algun dia aquest llibre el podrem editar amb altres llengües. Jo almenys ho intentaré. I poca cosa més per ara, hi ha una frase en aquest llibre que jo no sabia, que diu el Pedro Lluís d'algú, no sé qui la va pronunciar, referint-se als neo-canteans i als pos-canteans, que el pitjor enemic del mestre són els seus... no sé quina exposició era, els seus... no sóc de Xepla, de Pedro Lluís, perquè no sóc filòsof, però sí sóc alumna. Espero no haver estat el pitjor dels teus enemics a la ve publicat, en qualsevol cas, aquí termino i després seguim. Xepla.Moltes gràcies, Joaquim. Jo marito ricabres que gràcies per tenir una estona per nosaltres, perquè tu has tingut una època tranquil·la de professor. Encara que això de ser professor d'universitat no és tan tranquil com sembla. A mi m'ho semblava quan encara no era i estudiava l'autònoma, com un ideal i després la vida universitària. No és tan tranquil·la i sobretot ens l'han complicada bastant pels diversos processos de qualitat, els quals ens auto-submetem i ens submeten les diverses agències que ens demanen, que ens produïm en aquest sector. Però, vaja, és una mica més tranquil·la que la que portes tu ara, però estem tots molt honorats que ens representis al Parlament Europeu i que has tingut una estona per venir a aquest diàleg, de manera que endavant.Moltes gràcies. Tens molta raó, una cosa jo sempre havia pensat durant tots els meus anys d'ocenció universitària que treballava molt. Sempre pensava que ets un professor que treballa molt. El que treballo ara no es pot ni comparar. És horrorós. Entro a la set del dematí i no havia entrat mai a la llibertat. Ja era ben frango i surto a la set del vespre. Per tant, sí que enyoro... Enyoro la vida universitària fins i tot per ser més calmada. Sobretot enyoro els alumnes, els alumnes. Més que els col·legues. Esclar que els col·legues també s'enyoren. Però una enyora més jo, sempre més els alumnes. M'agraeixo molt, molt, molt. Amb allús com els que se m'hagi convidat a aquest humanatge presentació del llibre de l'amic, col·lega, mestre, Vera Lluís Fon. Ell és realment un mestre, n'és i n'ha estat per a molts. Per a mi també. Tot i que reprenent el tema d'en Joaquim Palau, per a mi també és i ha estat un mestre, però no ha sigut mai de Xeple seu. De Xeple en el sentit d'alumna. Si no m'erro, ell devia anar cap a l'autònoma l'any 69. Potser. L'any 88. Bé, jo era alumna a la central. I no vaig tenir ocasió de n'aclar-se amb ell. Com que no ha sigut de Xeple seu, en aquest sentit no se'n pot aplicar la dita, que ell es menta i que en Joaquim Palau ha esmentat, la dita exacta és, el càstic dels mestres són els seus de Xeples. Potser no vaig mereixer ser de Xeple seu, però almenys no he marascut ser un càstic per ell. Cosa que m'hauria sabut molt greu. No he sigut un càstic, per casualitat. Molt content, per tant, de ser aquí, amb tants altres amics i col·legues, amb el rector Jaume Casals, amb qui m'ho neix a amistat, de fa molts anys i crec que també m'haig volgut tenir aquí a convidat, per acompanyar-ne en Pere i a Cant. Pere Lluís Font té un amplíssim coneixement i domini de la història de la filosofia. Iniciat, tots ho sabem, això, en una formació francesa, bàsica, rigorosa, sòlida. Ell té, suposa que com gairebé tots, uns pensadors, uns filosos predilectes. Entre ells i la primera fila, no m'equivou que us hi dic que hi ha de cart, Pascal i Cant. Potser n'hi ha algun altre, però aquest estrès és gairebé segur que hi són. Sabem, però, que els autors també necessiten sort històrica, per ser coneguts. Després vindrà el C-reconeguts, per a autors excel·lents, magnífics, a llarg de la història de la filosofia, que no han tingut la sort de ser coneguts. Jo sempre penso, ara deixem-ho aplicant el meu càmer, jo estic en un àmbit que no és el que em diuen, més aviat, mitjanç i niàdria. Jo sempre penso, si havia dit que ensenya no hagués sigut professor de Cambridge, no n'hauria parlat ningú. Segurament, la sort d'estar en un lloc que era plataforma absoluta per bons filòstics. Can ha tingut aquesta sort. Can ha tingut la sort de ser conegut, ja ha pogut ser reconegut, tot i que sovint se li ha girat en contra, i se li han girat en contra... Quants canteans, això, ho diu també en Pere, quants canteans, neo-canteans, catòlics i dogmàtics de tota mena, s'han convertit en seu do canteans i o en anticanteans. Aquest de matí n'he fet una experiència preciosa. En Josep Maria Casasús, aquí present, que fa una feina absolutament impagable. Deu ser l'home no només a Catalunya, sinó a Europa i al món, que té un arxiu més exacte, més precis, sap què passa cada dia. És una cosa absolutament extraordinària i planteja articles que lliguen una frase del dia. Estic realment admirat. Avui, avui, avui, publica, com sempre a l'ara, el seu capítol abans d'ara, Can a Catalunya, amb foto de la portada de llibre, un article de Francesc Pujols de l'any 34. En què Francesc Pujols desbarre de mala manera sobre cant. És un cas magnífic d'un que no en té res de cant. D'aquí en té res de cant. He de dir que jo tinc una certa flaca per a Pujols. Per a Pujols. Certa flaca. Perquè té algunes coses, té algunes originalitats, té algunes... I quan em diu alguna de grossa, grossa, fa pensat. Però, oi, oi, oi, oi, oi, oi, oi. Parla de Llorenzi Barba, oi, i diu com fas forços per alliberar-se de la influència cantyana. Que desgràcte, si ho retentem, sí que dona massa a les la filosofia, per a Llorenzi fa la finta de plom. És a dir, can seria un plom. La ventada neo-cantiana, aquell dia esbofaba del cantó del nord. Diu... Però així com can suposa que aquesta ciència universal serà purament subjectiva. Quan t'ho deu bé, treta això del purament subjectiva. Realment canta aquí, no s'hi apuntaria pas, oi? I diu que porta a creure que les lleis del coneixement ens amaguen la realitat noomènica. Lo de la màgan ja ho podries borrar. Aquí no hi ha amagament possible, en can, no s'amaga res. S'amaga res. I, finalment, per can, no hi ha esperança de ciència universal. Per viurens, en canvi, Barba es veu que sí. És a dir, és un article, unamento, panós d'en Francesc Pujols, però perfecte per avui comentar i veure realment el que en Pere diu. Diu, can ha sigut molt malentès per part de molts. I ell mira de fer un esforç i fa un esforç magnífic de comprensió de can. Amb tot i contra tots, fins al dia d'avui, can té un lloc d'honor en la història del pensament occidental. D'iniciar amb la catedral el filòsof Polonès von Niewitz. Quan diu que un filòsof es podria dir de molts? Jo també, en la història de l'Arto. Que algú és, realment, primeríssima fila. Primeríssima fila. Quan fa un tal en la història de la seva activitat? I després d'ell ja no es pot ser igual. En el cas de can, és claríssim. Can fa un tal en la història del pensament. I després d'ell no es pot ser igual. Entre altres coses, perquè fins i tot els que estan contra ell l'han de tenir en compte. I s'han d'abraig amb ell. És a dir, no es pot evitar. És un autor que no es pot simplement grujar. Recordem algunes de les coses que en Pere et sento en el seu llibre. Són moltes magnífiques, ben enteses, fenòmens i coses en sí, espai i temps, coneixement i entendiment. I doncs el treball de Can, importantíssim, sobre el concepte de rò. Com s'entén rò a part de Can. La importància central del subjecte, no aquest subjectivisme de Jean-Fernat, que li atreueixen pujols, o l'imperatiu catacòlic, etcètera. Són moltes altres coses que han passat a nosaltres, com a vida a tots, com a bé comú, encara que es formuli d'altres maneres, o encara que es combati. Quan un pensador t'acaba passant idees que són ja de bé comú, és que és un pensador definitiu. És que és un pensador decisiu. Can és un pensador imprescindible. I en qualsevol altra cultura europea és imprescindible tenir Can, conèixer Can, un bon Can. Jo no vaig tenir cap professor que m'introduïs via Can. Almenys no el recordo. I això ja és gros. I això ja és gros. M'ho vaig fer pel meu compte. I la veritat és que m'ho vaig fer amb interès. Sobretot en la meva època a Alemanya i així. I me'n sabia i fins i tot encara me'n sé. Trostes de memòria. Perquè jo feia aquestes coses. Des altres canvis m'he d'anfar un gran fang d'aranis. Gràcans bifel. Això és obvi. O també de... No és veritat en canvi, que des altres canvis haus d'anar a fer un enxpring. Això ho sabem. I, per tant, Can m'ha servit. Però no vaig tenir ningú que m'acompanyés. Bé, llevat d'aquells escriptes, clar, que jo podia atrapar. Potser per això, perquè necessites sempre algú que t'acompanyi, Can em va entrar poc. A més, Can escriu un alemany fatal. Fatal. Dificil·lig. A mi els alemanys costen d'escriure tota una pàgina. Sense punt. Uns extraordinaris. Terrificant. No pots fer aquella prova que fas a vegades amb altres. Aquest és un text de filosofia, té un altre a veure si l'entens. No és un alemany tampoc l'entens. Has de ser molt especialitzat. Jo penso que escriu molt malament. I l'estraducció molt malament, en aquest sentit, de molt dificultors. Has d'entrar a dintre i començar a gritar i separar. I les traduccions sembla que es concentren sempre a preservar-ne la dificultat. I les frases interminables. Hi ha algunes traduccions que no. Tinc una sort d'alguna. Hi ha algunes que ha batllat el mateix per a ell. En els textos filosòfics, per exemple, ell les va ballar. I ell va dir-me, oh, et trobes alguna cosa a veure? I ell diu, saps què? Deixa'm anar a l'alemany. I encara que no en sàpiga, deixem-me tornar. Durant molts anys, en Pere ha sigut escasa escrivint. Tot i això, sort he tingut jo. Del que he pogut llegir d'ell sobre canis. El seu és un can que adquireix sentit. Que adquireix proximitat. Un can que fa respecte. Que et diu coses. I que te'n fa pensar. El llibre que avui es presenta fa això a mi em sembla que en grau elevat. Ho dic sincerament, me l'he llegit amb calma. M'ha anat molt bé. Entre reunió i reunió comitè i comitè informa i informa, oi? Perquè la neurona no acaba de baixar-ho tot, oi? Si m'entened-la, si es pot una mica alta... M'ha anat molt bé venir aquell llibre que m'he llegit de la primera a l'última pàgina. Tot i ser un recull de treballs anteriors, alguns dels quals jo coneixia, és un recull tan ben recullit que et va passant d'una qüestió a l'altra, sense que les inhabitables repeticions que hi ha alguna vegada d'un tema tractat altra vegada, siguin pesades, sinó que semblen pensades. I suposo que ho són. Perquè accentuen punts, canteans, clau. Aquest llibret, dues centes quatre pàgines, és la millor introducció a can que ara jo aquí em sé imaginar. La millor. Per a mi ha estat un plaer llegir-lo seguint. Sí, a Brussel·les, com deia, cant, tempera, m'han ajudat a rebifar-me el pensament i el sentit crític. En ple brexit i en plena crisi europea. Ho agraeixo de debò. Gràcies. Moltes gràcies, Maria. Lament t'ho he de dir que jo sí que sóc indiscutiblement un càstig del Pere. Això no ho puc negar. De manera que hem tingut temps enllar de la vida per anar ell perdonant-me i demanant perdó. De manera que moltes gràcies per venir aquí. Aquest lloc que ens agradaria que fos casa teva al 7.beufabra i per descomptat hi pots escomptar com a casa teva. Ja ho ve, al contrari, però deixa que almenys per una vegada pugui dir senyor Rector. Com a salutació. Senyor Rector. Bé, altres responsables d'institucions de la Uniós 7.beufabra. Companys de la literatura i la conversa, Josep Maria i Joaquim. Jo, evidentment, he de començar per agrair la universitat. Pumpeufabra, la facultat, el departament, els responsables, el rector. Doncs que hagin volgut acollir aquesta presentació de llibre. I m'ha fet una il·lusió especial que això sigui una lliçó d'humanitats Miquel Vallori. Que el Vallori era un humanista integral, que jo vaig tenir la sort de tractar bastant, sobretot els darrers 20 anys de la seva vida, i vaig tenir l'honor de fer el seu geològic quan la Generalitat li va concedir la medalla d'or. I després vaig tenir l'honor d'escriure el pròleg d'un dels volums de la seva obra completa. Em sembla que és l'onze, parla de temes de la il·lusió. A mi el pare Vallori és una persona que he tingut molt present, i sempre sortia de les converses amb ell, a mi em pressió d'haver après tantes coses que no tenia preu. He parlat una mica de mi d'aquell llibre. M'ho he posat Josep Maria i Joaquim, jo també. M'ho he posat fàcil per començar amb aquell vell acudit. Si jo hagués sabut que era tan bo, m'hauria proposat fer coses més importants. Però bé, vegem de l'acudit a la realitat i deixem-ho en les proportions que cal. Vos som aquí per parlar d'un llibre sobre cant i poder parlar de la filosofia de cant, que no sigui dintre d'un curs d'història de la filosofia moderna on s'ha de fer per obligació, és realment una delícia. És un regal impegable. Cant ha estat un dels filòsofs que jo potser he treballat més. Alguna vegada algú amb bona intenció ha dit que jo era cantiar. No ho sé, una vegada un amic ja traspassat em va qualificar en públic de cantar no Piedoso. Piedoso no ho sé, no m'interessa ningú. Només m'interessa a mi. Cantar, alguna cosa han d'ectenir, si és que sóc alguna cosa, que segur que no és veritat, però si fos alguna cosa, alguna cosa ha d'ectenir de cantar. Però de cantar hi ha moltes altres coses, perquè jo he passat la vida en molt bona companyia. En la companyia dels grans filòsofs de la història i us asseguro que s'ho passa molt bé conversant mentalment amb les grans figures de la filosofia i sempre he trobat complicitats en pràcticament tots. En pràcticament tots, de manera que si jo hagués de fer la genealogia del que tinc més o menys assimilat sortirien els noms potser més impensables. Evidentment sortiria cant, sortiria Condea, Susamaria, sortiria Pascal, sortiria Descartes, sortiria Monteny, sortiria Plateau, sortiria Sant Agustí, sortiria Bersón i sortirien tants altres. I fins i tot alguns noms aparentment molt allunyats, sortiria Nietzsche, sortiria Demòcrata, sortiria tots els il·lustrats, etcètera. Bé, cant, ara ha sortit això dels il·lustrats. Cant, com a primera aproximació, em sembla que s'ha de dir que és el més gran dels il·lustrats. Això no se sol dir, per què no se sol dir? Perquè cant té una obra imponent que ha amagat la seva condició d'il·lustrat, de manera que només es tracten d'il·lustrats, els que són simplement il·lustrats. Però cant és, per mi, el més gran dels il·lustrats i, a més, sense el cinisme de Volter, sense l'ingenuitat de Rousseau, etcètera. I des de la seva situació excèntrica en el racó oriental d'Europa, excèntrica geogràficament i excèntrica cronològicament, perquè és un il·lustrat una mica tardar, va saber formular millor que ningú què és l'il·lustració. Va traduir malament una frase d'Orassi, Sàpere Aude, però 30 de context es pot admetre la tradució cantiana. A través de Sassavi, no, a través de pensar en el teu propi entendiment, a través de conèixer. A Norassi vol dir-hi una altra cosa, Sàpere Aude vol dir-hi. A través de Sassavi és a dir a viure honestament, que és diferent. Cant el més gran dels il·lustrats. Aquesta és la primera afirmació que m'agradaria de fer, de sopar allà. Però aquell llibre parla poc de la il·lustració, de cant com a il·lustrat, parla de, diguem-ne, del núcle Idu, de la filosofia canteana. És allà on s'ha de tornar sempre, si un petit d'aquest mal, d'això que en diem filosofia, que vol dir tenir l'amania de pensar, vol dir que hi ha uns problemes, unes qüestions que són recubents, que no acaben de quedar mai eliminades, que... bé. Doncs els grans filòsofs han fet el possible per pensar, per pensar-les en aquestes qüestions. Jo penso i a vegades ho he dit, perquè, evidentment, unes va repetint, que cada gran filòsof ho ha pensat gairebé tot, gairebé tot, i que pensar, si no és repensar, no és res, o és pura presumció. Pensar és repensar, és repensar. El mestre dels meus mestres a França, de filosofia, era Brans Vic, era un filòsof que deia que, el laboratori del filòsof és la història de la filosofia. Jo penso que això és veritat, i jo he viscut pràcticament en aquesta mena de laboratori, sense sortir-ne. Bé. Aquell llibre havia de tenir inicialment un altre títol, s'havia de dir Redescobri-Cant. Després van convenir amb el Joaquim de posar-hi simplement aquest títol i Manuel Cant, i ja m'està bé, ja m'està bé. Però la idea de Redescobri-Cant era per dir que això no volia ser una introducció convencional, sinó que volia ser l'explicació d'un cert redescobriment. D'un cert redescobriment que jo he anat fent pel meu compte, hi ha coses que m'hauria agradat que algú m'hagués explicat, i que ningú no ho va fer, i que jo intento explicar-les aquí. El que passa és que, si me les haguessin explicat, probablement de bo no les hauria pescat, perquè les coses, si no les descobreixi un mateix, me la mandraia. Bé, tot cas, jo aquí he posat el que és per mi el saldo de molts anys d'explicar la història de la filosofia moderna, d'explicar concretament Cant, de fer molts cursos monogràfics sobre Cant, i llavors de temps de fer exegers i anàlisi, i de temps de síntesi, etcètera, i bé, doncs queda el que queda. Hi ha una bona part, segurament, de la filosofia de Cant, que jo tinc integrada en el que em podíem dir la meva substància intel·lectual. Què m'he proposat, Joan, aquell llibre, o què em vaig proposar? Doncs primer, presentar un Cant alliberat d'una crosta de tòpics que deformen la seva figura i la seva filosofia. I per mi el descobriment d'aquests tòpics com a tòpics doncs ha estat una part d'aquesta petites història. Presentar un Cant alliberat d'alguns tòpics, o el que a mi em semblen tòpics. Presentar un Cant descarregat de molta ganga que es troba en volcallant el metall preciós. El llibre més mitificat de Cant és la crítica de la raó pura, i és el llibre on em sembla que hi ha més d'això que ara n'acaba de dir ganga. Perquè allà això que el va covar durant uns anys aquell llibre i el va escriure sembla bastant de pressa al final. S'ho hauria pogut esperar encara una mica més i s'ho hauria pogut estalviar segurament de mostrar-nos tots els forcejaments per fer progressar una intuïció que no acabava de trobar la bona expressió. I llavors, al final, a vegades, amb una ratlla, aquí es fa la llum. Doncs tota la resta es podia estalviar. Però deu ser el preu que s'ha de pagar en aquestes coses, perquè el cant té una doctorina realment molt original. Molt original i, per tant, no és estrany que hi hagi moltes formulacions que després un lector poc ensinistrat els eixi al revés. Per tant, un cant descarregat també de tota aquesta ganga de textos poc convincents i poc estimulants. Per tant, no és un cant integral, és una tria. Però no és una tria arbitrària, com s'ho posa. En tot cas, jo he intentat que no sigui una tria arbitrària. Jo he intentat explicar el que em sembla que s'aguante del cantisme. I per tant, doncs el que sembla que és raonable de poder tenir integrat, com deia, en la substància intelectual. Tercer, què més m'he proposat? M'he proposat donar-ho unes certes claus de lectura. No per dir com s'ha de llegir, sinó per dir, al final, com em sembla que jo l'he llegit. I jo, per més, d'arribar a les conclusions que he arribat. I quarta cosa, intentar fer adringar algunes idees, que en algun d'aquests textos em va sortir de dir-ho així, algunes idees que em sembla que són veritat. Però que si no ho fossin, m'agradaria que ho fossin. Si no fossin veritat, m'agradaria que ho fossin, de veritat. Per tant, per mi ho són. A vegades, com, per exemple, abans ha sortit, em sembla que el Joaquim que el deia, o, bueno, em semblaria també, això de l'espai del Temps. Jo tendeixo a pensar que canta raó en això de l'espai del Temps. I que, doncs, és veritat, això de la idealitat de l'espai del Temps. Però només ho guaria ni un peso. Però esclar, és un dels temes que fan ballar el cap. Jo, com a test de possible vocació filosòfica, potser preguntaria si li interessa la qüestió de l'espai del Temps. Una vegada vaig dir una cosa a un filòsof joveu, Martín Buber, que deia que can l'havia salvat de la bogeria quan el cinc anys vaig dir als prolegòmens perquè li va resoldre el problema de l'espai del Temps. Jo no puc dir això i seria molt pretensiós de comparar-m'hi, però sí que quan vaig dir que canta ja em ballava pel cap el tema aquest i quan vaig dir als prolegòmens de canta vaig tenir la impressió d'un certes deviniments intelectuals. I això passa molt poques vegades. M'han passat dues vegades i m'han passat amb els prolegòmens de can i amb les meditacions de descartes. Les meditacions de descartes ara, clar, les temes hi obligatòriament, les classes d'història de la filosofia, doncs passen sense pena ni glòria. Jo recordo que la primera vegada que els vaig llegir, que les vaig llegir de debò, em vaig tenir la impressió i que se'ns digui això, jo també ho hauria escrit, jo també ho hauria pogut escriure, perquè doncs és una línia de pensament que doncs mira, un s'hi troba bé i després d'una cosa que sembla segura em veu un altre que també i així em va acompanyant. Doses deviniments intelectuals. Això no passa gaire sovint. Jo he tingut la sort d'haver tingut doses deviniments intelectuals com a resultat de lectures, de lectures de llibres breus de filosofia, que són de les cartes tenen 60 pàgines i els problemes de cant no arriben a 200. Bé, doncs fetinga algunes d'aquestes idees. Tòpics, quins, per exemple, doncs que cant és l'enterredor de la metafísica. Mentida. O bé que cant vol presentar la metafísica com a ciència. Mentida. Encara que ho digui ell. Perquè el saldo del seu pensament no és aquest. I, per tant, hi ha títols d'obres de cant que són absolutament desorientadors. Els prolegòmens es diuen prolegòmens de tota metafísica futura que vulgui presentar-se com a ciència. Això desorienta totalment. Desorienta totalment. Si alguna cosa queda clara després de la filosofia de cant, és que la metafísica, obviament, no pot ser ciència en cap dels sentits de la paraula ciència, és subjectivista d'això que deia el Josep Maria. L'heu dit en Pujols. Jo no comparteixo la flaca seva per al Pujols. Segurament que ell també ho ha dit en Vironia, o no ho sé, és igual, és responsabilitat seva. En tot el... Catalunya cant era molt poc conegut, però podíem recordar que les lliçons de filosofia de Llorencia i Barba, que també és esmentat, es van publicar uns 15 anys després de quan està... O vint de quan està ben projectades, perquè Milai Fontanà els havia dit en algun lloc que feien olor de cantisme. Feien olor de cantisme. I clar, això del cantisme és una cosa que no va missa. Vaja, no va missa. Hi ha una anècdota que jo la conec directament del seu autor, Carreira Sartau, que és el català de filosofia que a mi em va fer entrar a la universitat, i que va ser cridat a capítol pel bisbe de Barcelona, a Tomodrego, perquè explicava i canta les seves classes. Carreires diu, home, el senyor bisbe, a mi pare, per això soc català de la història de la filosofia. El que li fa, tant se val. No és un autor recomanable. Carreires, que era un professor més aviat avorrit, i sense gaire... Xispa. No, però la paraula castellana aquí potser és més expressiva. És igual. Tenia el seu amor propi, i el meu senyor bisbe sap què? Li posaron cap allà, perquè expliqui història de la filosofia moderna. I efectivament, li va posar un cap allà, que es deia Alfonso Álvarez, volable, que era un jesuita, que era un jesuita, però que era un jesuita progre, i que Can no el coneixia gaire, però coneixia una mica Hegel. I el que va guanyar el bisbe és que, després d'haver renyat el català de la filosofia, es va trobar que la història de la filosofia moderna explicava aquest cap allà, i en com desexplica Can, que no el coneixia gaire, explicava Hegel, que interessava molt més els alumnes com a antessala de Marx. I això és el que va guanyar el senyor bisbe. Doncs bé, per dir que allò d'amplis sectors catòlics que en coneixien de Can, més aviat la refutació que no pas la doctorina. De subjectivisme, res de res, és no ordent de res. Altres tòpics, per exemple, rigorisme, matèria d'ètica, o formalisme, matèria d'ètica. No, jo crec que mentida, bé, mentida, a veure. Les responsabilitats d'aquestes lectures es poden repartir entre Can mateix, que no és cap prodigi de claredat en moltes vegades, i, per tant, que es preste les males lectures, es pot atribuir també, sempre que ho he dit el Josep Maria, pos cantians i neo-cantians, i, en aquests àmplis, sectors catòlics que s'han resistit sempre al cantisme, i que ara alguns potser pagarien perquè la filosofia actual s'assemblés a la de Can. Altres tòpics, que és reductor de la religió a la moral, de coses d'aquestes. Això és la ganga, això és la ganga, ser una cosa. O el llast, el llast que cal deixar anar. N'hi ha molt, en les obres de Can, n'hi ha molt en la crítica de la roba pura. Aquí ho intento explicar-ho. Per tant, doncs, no cal que m'hi pari més, però hi ha capítols sencers que em sembla que són prescindibles. Prescindibles perquè poc convincents i poc estimulants. Podrien no ser convincents, però podrien ser estimulants. Resulta que no són ni una cosa ni l'altra. Hi ha doctrines mitificades, judicis sintètics a priori. Un pot dubtar que n'hi hagi, de judicis sintètics a priori. Però encara que no n'hi hagués, jo penso que, i aquí també ho explico, la filosofia de Can no se'n ressentiria gaire. No se'n ressentiria gaire. O això de la metafísica com a ciència. Una de les coses que s'hi ha d'agrair a Can és d'haver mostrat amb el conjunt del seu pensament que la metafísica no pot ser ciència. Can distingeix molt clarament entre conèixer i pensar. Té un concepte molt estic de conèixer. Conèixer és el que fa la ciència. I pensar és el que fa la filosofia, el que hauria de fer la filosofia. Bé, claus de lectura. Aquí també ho dic, però potser val la pena d'indicar-ne alguna. Per exemple, jo penso que les tres crítiques de Can, la raó pura, la raó pràctica i la judícia, sembla que estiguin molt ben travades i tenen esquemes semblants i calcables algun sobre l'altre, però jo crec que tenen una relativa autonomia. I això fa de Can un filòsof modern estrictament. Perquè una de les característiques de la modernitat és, precisament, l'emancipació dels diversos àmbits de la cultura, independència entre ells i independentitzats de la tutela teològica que tenien abans de l'època moderna. Jo penso que tenen una relativa autonomia. Si li treu a les obres de Can, aquesta mena de vernís pseudo-tècnic, llavors apareixen més les grans intuïcions. Les grans intuïcions canteanes. Una altra clau de lectura, la crítica de la raó pura des de l'estètica de Sant Natal i no des de l'anàl·l·lítica, com feien els poscanteans i els neo-canteans. O bé la idea d'una demarcació clara entre ciència i metafísica, o entre ciència i filosofia. Jo crec que això es despren del conjunt de l'obra canteana. Les anàl·ligis es podria dir ja fenomenologia, que fa can del fet moral i estètic, que per mi són millors que les que fa del fet cognocitiu. Encara que les del fet cognocitiu estan mitificades perquè estan plantificades en el centre de la crítica de la raó pura. O bé allò de les cinc preguntes canteanes. Sí que sé perquè m'ha sortit cinc ara, perquè no són mai cinc preguntes. N'hi ha quatre només, n'hi ha tres que puc conèixer, que he de fer, que puc esperar, i això es resumeix en la quarta, que és l'home. Pensa que em falta una, que és que puc admirar. I la resposta es troba en la tercera crítica, que és una crítica sense pregunta. Les altres tenen les preguntes correspondents. I sobretot, per mi és una bona clau de lectura, pensar que can té raó quan afirma que hi ha unes dualitats indepassables. Algunes ja han sortit, fenomen cosa en sí. És ser i deure natura i llibertat. Conèixer i pensar infinit i finit. Can, creu, que es pot parlar de l'infinit i que es pot parlar del finit. Els post-cantians parlaran de l'infinit en el finit. És una cosa totalment diferent, totalment diferent. Per tant, quan es diu que... quan es parla de l'idealisme alemany, i s'empaa un paquet, més o menys homogènic, que ha d'anar molt en compte i penso que Can formi una primera part de l'època de la il·lustració, i després venen els post-cantians, que són de l'època del romanticisme, que és una cosa molt diferent. Una cosa, jo volia això, pedringar, com deia, algunes idees potències. Això ho faig sobretot en un d'aquests sacs, que es diu Onze tesi sobrecant, on he intentat fer el tour d'oritzó de tota la filosofia, de tota la filosofia cantiana, i he intentat posar en relleu petits descobriments meus, petits descobriments meus, que qualsevol pot fer, que qualsevol pot fer, però que si té la sort de fer-los, doncs produeix un pla extraordinari. És el pla d'entendre, que hem comentat alguna vegada amb el Joaquim. Doncs bé, això és el llibre, i no ho sé, perdoneu perquè em sembla que he fet un discurset que no havia de fer, i esperà que hi hagi preguntes i coses més interessants. Ara és el moment que estava bé fer una intervenció a cadascun, sembla que és el que havia explicat al final, i jo crec que a partir d'ara, qualsevol pot intervenir, i per no fer ara un lapsus, anava a proposar-vos alguna cosa, perquè parleu qualsevol de vosaltres. A França encara es fan llibres i es ven algú llibre. Jo vaig passar, com solen fer a la meva família, aquestes vacances de Pasqua. A França hi vaig trobar el kiosc d'una gran superfície, perquè als supermercats també hi ha llibres. A França, un llibre sobre cant, un suplement, d'aquesta revista Le Pouin sobre cant, i la pregunta que potser podria ser interessant és que està molt bé, com sol passar. Està molt bé, hi ha moltes coses, té la seva dificultat. Me'n recordo per l'autònom, una professora que parlàvem del Nazario González, que era l'únic professor d'història que hi havia a l'autònom i fèiem aquesta broma, com que ja tenia una certa edat al Nazario. Era l'únic professor d'història que era capaç de fer una classe d'història. Marietta Melvedia coneix. Una classe d'història, no una classe sobre els esdeveniments agrícoles en l'any 1634, sinó podria explicar, diguem, a partir d'un marc, una mica més ampla de perspectiva. Quan ens dàvem tots especialitzant molt en les nostres coses. Això té el mèrit de ser una aproximació a cant i a les lectures de cant i interpretacions sobre cant bastant complet en 100 pàgines, amb alguna il·lustració. Un dels articles que hi ha aquí diu una cosa curiosa, que és que cant passant per ser un autor tan crític, efectivament els que ens hi hem aproximat, tenim aquest concepte que has explicat molt bé tu, Terrio. Hi ha un avanç i després de cant, potser en cap altre cas, hi ha una ratlla tan neta des d'aquest punt de vista en la història d'alguna cosa, d'una amplitud tan gran, històricament, com a saber què és la filosofia. Per ser un autor tan crític, haver mostrat d'una manera tan efectiva que, sobre certes coses que ens importen molt, no hi pot haver coneixement, no hi pot haver ciència. Ara ho esmentava a propós d'altitud dels prolacòmens. Cant resultava molt còmode, molt conservador en definitiva, perquè tancant l'espai del coneixement a tota aquesta colla de coses que ens interessen molt, per exemple la religió, resulta que els donava tot l'espai per desenvolupar-se. Els donava patent per desenvolupar-se plenament sense que hi pugui haver pretensió de discutir amb coneixement efectiu, de discutir d'una manera prou neta, prou clara, amb veritat i mentida, sense grisos, sobre aquests temes que resulten tan importants. I, per tant, que canta al final, potser no era... estic parlant no jo, sinó el que diu aquest article. Cant, al final, potser no era un filòsof tan crític o tan de bo que els filòsofs crítics fossin com cant, perquè es continuïn lliurament desenvolupant totes les, diguem, glòries, però també totes les misèries de l'esperit conservador. És un... deia que és un bon llibre, no només... Em permets un comentari. Els francesos no només saben votar per valor de 9 milions i una mica més a Marit Lepent, ara que contesti el Pere o el Josep Maria, però jo vull fer un apunt ara que es treta aquesta revista. Jo estic... passo els caps de setmana a la frontera de França, en Catalunya, i vaig, a la més on de la pre, el kiosk que comprarà el diari a França. Un kiosk d'un poble de quarta, una cosa petitíssima. En aquest kiosk hi ha... la gran glòria de França, que és totes les revistes imaginables que pugui imaginar. Però és que de filosofia, revistes de ús el que voldria ser arpa. És a dir, portar l'exigència intelectual o el plaer intelectual o el que sigui, com vulguem-ho dir, com es vulgui dir, al públic molt ampli. Revistes, tota mena de revistes, sobre filosofia, pensament, humanitats, altres revistes generalistes tenen números especials, això és l'epoi, tenen números especials de filosofia. És un festival, és una cosa incomprensible, que no ens tornes, fas dos quilòmetres en dins i tornes. Aquí diu, sóc teu meu. Si poguéssim tenir... Això neix, això és l'escola. Jo només m'ho sé explicar així. És l'escola, el secret està amb els nanos. Si s'apiguessin reformar, no sé de quina manera, no sóc expert, ni pretenc donar lliçons a ningú, però està clar que el futur de la lectura humanística, de la lectura de filosofia ha d'estar al futur. Ha de néixer, la llavó està clarament a l'escola. Els francesos llegeixen, consumeixen, molta literatura filosòfica divulgativa, perquè ho han mamat, perquè, si no, no ho aconsegueixo entendre-ho. Sobretot llegeixen. Legeixen, sí. Sobretot. En fi, és aquest comentari perquè he vist la revista i realment el que sembla una... evidentment... s'ha enedita molta de filosofia en català i molta més en espanyol, no ho qüestiono. Però això d'obtenir la filosofia al costat, que sigui una amiga, una amiga amb la campogueria i així... El Sant Relectuel, el Carrefour... És una cosa... Els francesos ens porten dos i tres... voltes d'avantatge. Dit això, comenteu el que vulgueu dir. Si us serveix, eh? Si us serveix per dir alguna cosa, mentre algú es pensa a la pregunta. Jo, justament al començament, quan deia que en Pere havia tingut una sort de tenir una formació bàsica francesa i tal, és que això influeix després en la teva manera de pensar. És a dir, d'alguna manera, deixem-ho així, l'engròs, tots els francesos són cartesians. Vull dir... Són estructurats. I fan exposés, i fan... I, per tant, i si no mireu la televisió, els debats de la televisió francesa, que s'han passat perquè hi ha massa debats, els debats a la televisió francesa, o els debats a les nostres televisions, on tothom va xerrar amb els discursits, on no cal demostrar res, on no cal argumentar de cap manera, a vegades fins i tot passen el Parlament. I veus ells com argumenten, i penso que hi ha un nivell d'argumentació que ve de petit, que ve de formació bàsica. Això és extraordinàriament important, extremament important. I ara, últimament, penso molt en això, que estic amb la cosa aquesta del Brexit, el que portarà el Brexit en nom de la Comissió i del Parlament Europeu és Michel Bernier. Doncs sort que en tindrem. És un frances que és cartesia. Exposa, comença, argumenta, treu conclusions, dius que ho dic, aquest senyor primera l'entenc, segon l'entendran, i acabarem dient alguna cosa. No fent només floritura i retòrica estranya, i no sé què. Això és una importància absolutament extraordinària. Això és el que em sembla. També hi ha una mica de miratge sobre la claritat cartesiana. Això seria el mateix que s'hi hauria de fer. Però ni ho volia fer un altre, també. La cartesiana ho volia dir, això. Saber raonar, an raonar, i raonar, però també té molta lletra menuda, el descartes. I la lletra menuda es troba sobretot a les cartes, en la correspondència. En la correspondència. En la correspondència de descartes amb una trentena de corresponsals, són una preciositat. Sí, sí, sí, no, no. És el que ets bé saber fer això. Jo sí que voldria fer una pregunta al Pere Lluís, quan jo comentava que m'havia impactat la qüestió de l'espai i el temps, que el Pere després ha comentat que, en definitiva, sent una de les idees potents per ell no deixa de ser. Des de la perspectiva del Pere en aquest llibre, on el Pere es meravella de cant, és amb la qüestió de la ètica, diria jo. A mi m'agradaria que ens expliquessis una mica, perquè no és senzill de, és a dir, s'ha de saber, s'ha d'explicar, aquestes acusacions, efectivament, de formalisme, de rigorisme en la ètica canterna, que no és així, és veritat que cant va formular un principi, a partir del qual regular el pensament ètic, però en absolut era un intervencionista ètic, no era un muralista, no. A mi m'agradaria que això ho poguessis explicar, perquè a mi em sembla que és una de les confusions més comuns i més pernicioses de la figura de cant. No ho sé, tots hi podríem dir la nostra. Però jo penso que en cant hi ha dues altres idees originals, molt originals, sobretot. Una, aquesta de l'espai del temps, encara que no és, per mi, la més original, perquè hi ha un precedent en l'Àimnitz. El que passa és que cant no coneixia aquest precedent. És a dir, cant coneixia molt malament l'Àimnitz, malgrat ser l'autor que coneixia millor dels grans de la història de la filosofia, i malgrat tenir-lo tant al prop, perquè també és un alemany. Però el segle d'avui l'Àimnitz era mal conegut. L'Àimnitz diu en algun lloc que ha escrit molt sobre moltes coses, però ha publicat poc sobre poques coses. I és així. Vam anar publicant després. Can ja va aprendre molt de l'Àimnitz, quan es va publicar els nubos de sècil en tant de mà. Són de publicació pòstuma. I això ja ho va aprofitar. I, en certa manera, li va permetre a l'Àimnitz d'intuir que hi podia haver una diferència entre l'Àimnitz i els l'imnisiano-bolfians. És a dir, els disseples, els disseples de l'Àimnitz. És a propòsit d'això que jo recordava. Què és la frase que he recordat vosaltres? Per mi, la idea més original de can, que no té precedent en tota la història de la filosofia, és l'emperatiu categòric. Que sona molt malament, segurament, perquè això de categòric sembla que sigui una cosa molt impositiva. Però jo crec que això és l'element central de allò que gendé a l'anàlisi del fet moral. Si n'hi ha obligacions incondicionals, no t'he sentit parlar d'ètica. Només es pot parlar, si de cas, de saviesa. Però, al contrari de la saviesa, l'aníciesa. Al contrari de la moralitat és la immoralitat. Per tant, una cosa és l'ètica o la moral, i una altra cosa és la saviesa. Tu deies això del rigorisme i del formalisme. Jo tracto d'explicar-ho aquí. I deixeu-me fer una recomanació bibliogràfica, si voleu. A vegades, en els llocs més modestos, és on es troba més llum. A vegades, en els menys prestigiosos, en els menys prevenciosos. Recordo que el que em va despertar a mi per llisicant d'una altra manera, l'ètica d'una altra manera, va ser un autor absolutament desconegut, que es diu Kodos, un nom que no diu res a ningú, segurament, un professor d'institut que va fer una selecció de textos de canç sobre ètica i que els va publicar en un d'aquests llibres de personatit de França, que es deia la gran text, la gran text. I allà explica això, explica. Diu alguna cosa que a mi em va portar cap en aquesta idea. No és un ètica canteant, no és una ètica formalista. Què deu voler dir formalista? Doncs d'altres coses que ens diu com hem d'obrar, però no ens diu què hem de fer. Home, sí que ens diu què hem de fer, en certa manera. Si ens diu obre-te de manera que tractes la humanitat sempre com un fill i mai simplement com un mitjà, la humanitat tant en tu mateix com els altres, sempre com un fill i mai simplement com un mitjà. És la manera més radical de dir que l'essència de la immoralitat és tractar els altres com ambitjants. És a dir, tractar els altres no com a persones, sinó com a coses. Només amb això em sembla que ja no té cap mena de sentit parlar de formalisme en canvi. Si per formalisme s'entén que l'essència de la moral és la seva forma, llavors d'acord, però això és aristotèlic i és una banalitat. I el tema del rigorisme, el tema del rigorisme, cant era segurament rigorista, cant. Però la seva filosofia em sembla que no. Jo crec que aquesta és una distinció que val la pena fer. Personalment, tendia el rigorisme, segurament. Perquè havia tingut una educació apietista i el apietisme hi ha molta importància a l'interioritat dels actituds morals, etcètera. Un cert tipus de religiositat que tenia com a eix fonamental l'exigència moral. Cant era segurament rigorista o tenia el brill de ser rigorista. Però la seva filosofia no em sembla que ho sigui, no em sembla que ho sigui. Perquè el que passa és que cal un esforç de lectura i un esforç d'interpretació. Jo obre tal manera que puguis desitjar que la norma de la teva acció es converteixi en llei universal. Ni se dirà, ui, quin home diu que la norma de la seva acció ha de ser llei universal. No, mentida. El que dius és que no prenguis com a norma teva el que no creguis que pugui ser llei universal, que és una cosa molt diferent. Per tant, l'Ànitge és un molt mal lector de cant. És un molt mal lector de cant. Si l'Ànitge és interessant no és per la seva lectura de cant. I, a més, li tenia molta mania. Això és una altra. No, rigorisme en la filosofia de cant, en l'ètica de cant. Em sembla que l'essencial de l'ètica de cant consisteix a dir que l'ètica no és la norma de com ser feliços, sinó de com mereixer ser feliços. Per tant, vol dir que la felicitat no és la norma de l'acció. No és una norma moral. La felicitat no és una norma moral. La veritat, si de cas, ve descreix com una conseqüència. Jo sempre també tinc una petita pregunta, però així és greu. En el que se m'ha associat especialment en el diàleg imaginari que estableixes al final, oi, aquest diàleg maco entre l'Ànitzi i cant. Tu afirmes sempre, ara ho has tornat a dir fa poc, que en filosofia pròpiament, diguem-ho així, no hi ha progress, sinó que tothom torna a reformular amb una perspectiva diferent, de les coses ja plantejades. Però en el diàleg aquest imaginari, tinc la impressió, sobretot quan els fas discutir espai-tems, que presentes un límits que apunta, que insinua i, en canvi, canta precisa i formula. Això no és problemes. Sí. Ah, doncs avui quedem. Ni a on no n'hi ha. A veure... Sí, però després d'això i d'aquestes precisions, sabem més a què ha de tenir-nos radicalment en la nostra vida que abans? No ho sé. No ho sé. Sí que hi ha progress en el sentit d'afinar cada vegada més en els conceptes que ens serveixen per pensar les coses. Sí que hi ha progress en el sentit de explotar, fins a les darreres conseqüències, una idea. Hi ha conseqüències en l'història de la filosofia. Per exemple, els empíritxes britànics, l'Òscar Berkley-Hume, sembla que un va una mica més enllà que l'altre, i l'altre va fins al final i allà ja t'has de parar, ja no saps cap on es pot avançar. Depèn una mica també de què entenem per progress. El que és clar és que no hi ha progress en el sentit d'acumulació de veritats, un progress acumulatiu com el que es dona en ciència. No hi ha progress en el sentit de que sempre tota afirmació té retor. Per més que cantagi afinat, hi hagi conceptualitzat clarament el tema de l'espai del temps, cosa que no havia fet, potser o no havia fet tant l'Òscar Berkley-Hume, sempre podem discutir si és veritat o no, la idealitat de l'espai del temps. Per tant, no hi ha arguments apodíctics, mai. No hi pot haver acumulació de veritat, senzillament perquè no hi ha veritat, perquè no es pot acumular. Perquè no hi ha veritat. No ho diria mai, això. I que no ho diria mai. El que passa és que... Home, acumulació de mentides sí que n'hi ha. I la mà... Acumulació... No hi ha veritats. Home, si no hi ha veritat, expliquem. I perquè estudiem i perquè rumiem. Perquè volem tenir un cert coneixement, encara que els científics fins i tot, eh? Són de l'altra banda. Els científics saben que les seves veritats són sempre revisables, sempre renovables... Sí, però allà dels greus és com és i ningú no la discuteix. Sí, però les veritats són provisionals. El sol fet que siguin provisionals ja no són veritats en aquest sentit diplomàtic de veritat. D'acord, d'acord. Potser s'ha de treure qualsevol majúscular que ho tingui a la tentació de posar-hi, segurament. Hi ha una pròxima més que altres. I bé, això ja és un cert progrés, en certa manera. Però jo penso que hi ha progrés individual, sobretot. Jo he fet el meu progrés, tu has fet el teu. Però em fa una certa gràcia, perquè ara es consenta un tipus de llenguatge que diuen de fer avançar la filosofia, que vol dir fer avançar la filosofia, és de fer es avançar tu per posar-te, no ho sé, en el nivell del tipus de plantejaments que sona diant-se en el teu moment cultural, en el teu context, etcètera. Has de fer filosofia és filosofà, ho diu Can... Sí, el que passa és que... filosofà sense continguts tampoc no va enlloc. Tampoc no va enlloc. Em sembla que està molt bé, com ha vist, per corregir una certa superstició dels continguts que ve... No, el que importa és filosofà. No els continguts filosòpics, però si no parlem de continguts, doncs estem en el buit. Per tant, és una veritat de mitges, em sembla. Com ens anem animant, eh? És així algun micròfon a disposició, per si algú vol intervenir. Molt grat que Cant resulta a far respecte, però ja veieu que hem parlat també d'altres coses. I cap intervenció? Molt respecte, la Cant. Voleu dir alguna altra cosa a vosaltres? Si no, li passarem la paraula una altra vegada al Jean-Marie Castellà. I què tal hem de tornar? A la meva escaleta diu que tornem la paraula... I què tal que he dit? Jo crec que s'ha de complir el que diu l'escaleta. Jo la única cosa que vull dir, perquè potser no faig una altra filosofia, però sí a la meva professió. No puc sortir d'aquí sense dir-ho, que ara ha passat una setmana de Sant Jordi. I ja no és una obligació patriòtica comprar cap llibre. Aquí fora, qui vulgui té aquest llibre només... Hi ha una parada? ...per tirar-lo per vocació intel·lectual, per estímul intel·lectual, que és com s'han de comprar... 6 roses, 6 roses. Deixem-ho dir. Què el quita la culpa de l'existència d'aquell llibre és el Joaquim? La culpa no. Això és com les mentides i les veritats. El que passa és que l'he meditat en català i en castellà, amb les dues llengües, això sí que és un esforç. És un esforç. Així de clar ho dic. Però bé, jo crec que... Si no es fan aquestes intentones, no ens en sortiríem mai, hem d'intentar-ho. I espero. Espero, i ho dic absolutament... Ho dic seriosament. Jo no sé si ara tu tens el cap... El Pere Lluís té fama d'haver escrit... Té fama, hi ha el comentari que no ha escrit molt. Ha escrit molt, Pere Lluís. Ha publicat menys del que ha escrit, això és veritat, molt material sobre grans fites del pensament, sobre Pascal, sobre DECA, sobre diversos pensadors, i jo sempre l'he animat a que després d'aquesta... És que no, perdoneu, llibres com aquest no n'hi ha gaire. És que és un llibre de molt mèrit. El que jo crec és que si realment, entre tot el material que tens, més les innovacions que tu poguessis incorporar, ets capaç de fer una introducció exigent, perquè no és una introducció obligat, una introducció d'exigència electora. A Pascal, o DECA, o Espinosa, que és un autor que tu també estimes molt, doncs endavant, fes-ho, perquè paga la pena, paga la pena. Això és patrimoni. Jo ja buscari diners on sigui, però de debò reuneix aquests materials, publica'ls perquè crec que fem un servei al teixit cultural del país, així de clar. Molt bé. Molt bé, doncs... endavant, Jean-Marie. Bé, aparèixerà com molt desorganitzat, però no tenia jo la constància que em tocava ara, i ho assumeixo, naturalment, institucionalment, però m'intimid de parlar després de la veu i de l'autoritat, en què hem sentit de parlar els nostres ponents. Em quedo a banda del plaer intrínsec, del plaer intrínsec de tota la discussió que hem tingut, que, com ha dit el Josep Manitar i Cabres, es començava a animar d'una manera decisiva quan parlàvem del concepte de veritat, oi? I de veritat. Em quedo a banda d'aquest plaer en la crida que ha sortit quan ens comparem en França, i sempre ens hem estat comparant. Tenim aquesta insuficiència com a país, aquesta mala consciència fonamentada, que, quan ens comparem amb els nostres col·legues europeus, moltes vegades hem anat... i potser encara anem una pass o algunes passes enrere. En aquest país hem guanyat autostima amb alguna cosa com els jocs olímpics, però que són esport, que no són el que ens ocupa avui, és una altra ordre de coses. Ja quan el nostre orgull màxim és quan un jugador de futbol aconsegueix fer entrar una pilota en una porteria, i això és el que ens fa més famosos en el món en aquest moment. En aquesta línia, en aquesta comparació, és ben cert que jo fa poc també observant quioscos francesos havia vist la profusió que hi ha de revistes d'art, d'història de l'art, d'exposicions actuals, de galeries d'art. Més que d'absolutament admirat que ven un quiosc qualsevol, vaig pensar com es podia arribar a aquest consum de revistes d'aquesta mena en el país avui. Acceptem-ho com un repte, és la nostra tasca, és la nostra responsabilitat i podem fer la part que ens toqui. Avui mateix parlàvem amb el rector de veure com podem millorar el diàleg entre la universitat i l'ensenyament secundari, que en aquest moment... En realitat és escàs, la universitat posa unes condicions en l'ensenyament anterior en forma de proves de selectivitat, però no hi tenim més diàleg. Segurament el que passa a França no és només que l'ensenyament s'hi fa això, sinó que no sóc segur, el que passa és que fa molts anys fa segles que s'hi fa això, de manera que els professors que tenen els alumnes actuals també han passat per aquest ensenyament i també tenen aquesta visió del món i de l'aprenentatge. Tenim molta feina a feina que l'assumim institucionalment en la petitíssima part que podem aportar des de la nostra facultat i des de la nostra universitat. Moltes gràcies per tot el que ens heu ensenyat avui i moltes gràcies a tots els qui heu assistit. Coluem l'acte en aquest moment en un acte performatiu a l'estil d'Austín. Gràcies a tots.