 Demokrati koster økonomisk vækst og fører til rådgreb på borgerne. Det kan lige fremføre til krig og borgerkrig. Eller retter, det vi måske bedst kan kalde overiglede demokratiseringer. Det vil sige demokratiseringer i udviklingslandet med svage statsretter kan have de her uældige virkninger. Denne her observation har i det seneste halvandet at tige før den række forskere til at argumentere for, at vi bare venter med demokratisering ind til staten og samfundet er klar. Den såkaldte teori om an offeritarian transition to democracy. Hvis vi skal code den her point ned til en one-liner, så lyder den, at der først er brug for at opbygge en rett stat og effektive politiske institutioner. Først der efter kan man meningsfuldt afholde fri valg. Og lad mig start med at gøre det klart, at jeg er ret skeptisk over for i hvert fald elementer af den her påstand. Hvorfor det vil jeg gerne illustrere og vil hjælpe af et nedslag i de pågående begivene her i Meldmøsten. Vi kan nok alle sammen huske billederne fra Tahir Square tilbage i februar. Det er ret oplagt, at et land som Egypten står for nogle meget svære problemer i forhold til at demokratisere. Og det er slet ikke sikkeret, at det vil lykkes. Det har så ført den række forskere til at argumentere for, at landet bør gå igennem en længere overgangsperiod, inden der bliver afholdt fri valg. Altså en authoritarian transition to democracy. Helt den her debat, den har lyder i midteltid under det forhold, at den ignorerer en ret fundamental poængte, som jeg har beskæftet mig meget med i min forskning. Næml. hvorvidt en sådan autoritært transition eller authoritarian transition overhovedet er muligt. Og her kan man sige, at det helt klare udgangspunkt, det er, at vi i dag stort set ikke finder ret stater, der ikke også er demokratier. Den her kombination var ret almindelig i 1900- eller 1800-tales West-Europa, men vi ser den ikke mere. Det er selvfølgelig ikke ens betydende med, at det ikke kalder skør, og det følger ikke logisk her af, at det er en umulig kombination. Men der til kommer, at vi kan komme med nogle ret overbevisende indvendninger for, hvorfor det er mig et meget svært at forestille sig den her rude til demokrati. Det bringer mig så tilbage til melmøsten. Selve idéen om, at Egypten skulle kunne vente en længere overrejke, og nogen har talet om helt op imod 20 år på at afholde fri valg, den forekommer i min øjne blændværk af i hvert fald to grunde. For det første, så fuldt af det arabiske forår i første omgang, er, at Egypterne krævede medbestemmelse. Mer generelt kan vi sige, at politisk legitimitet i dag ligger i afholdelsen af fri valg. Her er et billede af nogle Egyptiske kvinder, der har stemt til forfattningsafstemningen her i sommerens. Så det er den første grund. For det andet, så er det meget svært at se, hvorfor udemokratiske makthavere de skulle ønske, og i øvet også være i stand til at bygge effektive politiske institutioner, der så vil koste dem selv makten. Altså, det er altid værd at huske på, at makt korromperer. Derfor, selv hvis problemerne med overiglede demokratiseringer de faktisk er til stede, og det er jo et også omstritt i forskningsliteraturen, så mener jeg, at vi skal være meget varsom med at argumentere for, at lande bør vente med at demokratisere til staten, og samfundet er klar. Til gengæld, så skal vi heller ikke forvente alt for meget af mange af de her nye demokratier, hvad angår eksempelvis økonomisk vækst og rettsikkerhed, altså nogen af de ting, jeg startede ved. Her er det, hvad jeg husker på, at demokrati er et gode i sig selv, ikke bare et middel til andre mål. Paradoxalt nok, så er den, der har sagt det bedste, det er nok Samuel B. Huntington, hvis det arbejder tilbage i 60'erne, i 90'erne ellers lage eller udgår det intellektuelle ophavt til tesnamen of authoritarian transition. Huntington er nær sagt det på den måde, at demokrati er en løsning på problemet med tyrani, men ikke nødvendigvis en løsning på nogen anden af de problemer. Tak for, Maxmann.