 Klocken 18.24. om aften, den 4. april 1962, hyldede sirenerne i Aarhus. Seks minutter efter sprang en atombumpe over Rødhuset. Mens padet havde skyvet rejstet sig elevarsen over byen, illede det lokale civilforsvar de nødstætte indbygger til undsætning. Blot fem minutter efter eksplosionen var de første styret og klar. Mens byen stod i brænd, ville det tabre mannskab efter såret og døde i ruinerne. Det var heldigvis kun en øvelse. En af de mange som civilforsvare lavede får et forberedt sig på, hvis krigen kom. Meld dem derfor til civilforsvaret nu. Rosanne Farbuld, du forsker i den kolde krig og har bl.a. kigget på, hvad civilforsvaret gjorde i den sammenhæng. Hvad var det for et angreb, man forberedt sig på i civilforsvaret? Den ultimative trussel. Det var selvfølgelig et angreb med atombummen. Det var måske ikke det, der blev ansæt for allermest ensynligt, men man kunne omvendt ikke udlugte det. Derfor var man nødt til at forberede sig på det. Der har jeg blandt andet i Stadsakret i Aarhus fundet et øvelsescenarie fra 1962, hvor man netop går ud fra, at Aarhus bliver bumpet med atombummen. Der er scenariet så, at der bliver sprængt en 10 kT atombumme over rådhuset. Övelsen for 1962, og på det her tidspunkt, der er en 10 kT atombumme faktisk ikke særlig stor. Til samling, der var Hyoshima-bummen fra 1945, det var 12-15 kT. I 60'erne har man udviklet Brent-bummer, hvor vi snakker om megatons. En relativt lille bumme, og heldigvis har man også fået et strategisk advarsle. Den time i forvejen, som man regner med i øvelsen her, er, at en del Aarhus jævner har nået at komme i de beskyttelsesrum, som der er relativt mange af i Aarhus. Der er selvfølgelig stadigvæk mange død og såret, og det er faktisk det, der er formålet med den her øvelse. Det er at teste, hvordan hanter civilforsvarer store grupper af død og såret efter sådan et angreb med kærnevåben. Hvad er et realistisk scenarie? Hvad viser man på det her tidspunkt om rådhus? Jamen, hvis jo ingenting er besikkerhed, men i de øvelser, som Varsjævapakten lavede, der var det mere en anden tyd, at Danmark kunne blive invaderet, og fra den ene adtræste indgik der faktisk også kærnevåben i de her planer. Og man regner med, at Varsjævapakten, de ville nok gå efter militære mål, men de ville måske også frygtede man bumpe civile. Og der byder Aarhus sajouté som et mål, fordi for det første lå Søvjernes operativ kommando i Aarhus, og for det andet så var Aarhus sådan relativt set i danske termer jo en storby. Og det vil sige, at hvis man bumpede Aarhus, så kunne man få mange offere på samme tid, og man kunne også ramme vigtige industrier og vigtige virksomheder. Så derfor var Aarhus et potentielt mål, det blev det også betraktet som en ato. Og derfor var det vigtigt at lave civilforsvarie Aarhus og forberede sig grundigt på, hvis nogen kring kom. Og hvad gik de forberedelser så overordnet ud på? Helt overordnet, så skulle civilforsvaret forbygge og afbøde krigskader. Og det kunne for eksempel sige, man skulle varsle så tidligt så muligt, man skulle sørge for at få befolkningen i dækning i beskyttelserum eller få dem evakuerede. Og så skulle der være en indsats efter angrevet med at tage sig af de til skadekomne eller folk, der var blevet husvillige efter angrevet. Og Aarhus, der skulle det sådan rent konkret diageres fra den kommandocentral, der lå på hjørnet af Findersvej. Findersvej, vi var, den ligger der sådan til stedet væk, men man kan ikke komme ind i den i dag. Og der ville borgmesterne, civilforsvaret, politi, cheferne for kommunale forsyninger. De ville så samles her, så ville de koordinere hjælpe indsatsen. Så havde man også sådan række observationsposter og luftmeldeposter rundt omkring i byen, hvor man kunne varsle om lavgående fly, altså sådan nogen, der kunne gå under radar. Man kunne varsle om falskernes tropper, der var blevet kastet ned, eller radioaktive nedfald. Og de lå også på forskellige strategiske steder, båtårnet på universitetet, eksempelvis, klintegården nede ved Ryskov, rådhusetårnet, Sankt Lukas Kierkeblads. Det var meget detaljerede planer. Det var meget detaljerede planer. Man var også opsatt på at bruge folkeskoler, for eksempel. Så ville man lave hjælpestationer, hvis befolkningen skulle evakuere sig eller flygtede fra krig. Så ville man lave sådan nogle stationer, hvor man lige kunne få lidt vile, et mad, måske noget førstehjælp. Det var, eksempel, skødstrupskole, Ryskov, Overvangsskolen, andre folkeskoler ville man bruge til depoter, som man kunne opværre brennslange og borger og tæppe, og altid noget, man skulle bruge til at tage sig af befolkningen under krig. Så på den måde så blev hele byen faktisk inddraget i forberedelsen på en atomkrig. Og man godt så går så langsomt til at sige, at mange af denne byudvikling, der skete i 2.30.200, nye infrastruktur og boligbyggerier og så videre, faktisk foregik under indtringer, og påvirket direkte af den kolde krig, så det blev en element i den måde byen udviklet sig på i den her periode. Hvad visste befolkningen om de her forberedelser dengang? Jamen, civilforsvaret var sådan ikke hemmeligt. Altså det var ikke nogen hemmelighed, at der var beskyttelsesrum rundt omkring, eller at der var evakueringsøvelser. Mange øvelserne foregik i det offentlige rum. I dagtimerne, man kunne godt se dem. Omvendt så var det heller ikke noget civilforsvaret skildtet alt for meget med. Altså de skulle ramme sådan et balanssegang mellem og fortælle til strækkelig meget, til at befolkningen var klar over, at der var egen trussel. Den skulle tage selvfølgelig. Men de ville samtidig ikke fortælle så meget, at befolkningen blev skremt fra videre sans. Og enten gik i panik, eller blev helt apatiske at tænke, at der ikke er noget at gøre, og vi gør bare på forhånd. Så det var sådan hele tiden en balanssegang, der skulle rammes. Hører de sirenene, bliver de straks begiv dem hurtigt, men roligt, til nærmeste beskyttelsesrum, og afvendt nærmere. Buskatset her, mellem Langelandsgade og Vestervang, er et af de mange steder i Orhus, der gemmer på et stykke koldkrishistoriet. Men man skal næsten vide, hvad man leder efter. Nu sidder vi i noget af det, man forbinder allermest med Trussel om Grie, nemlig et beskyttelsesrum. Det er de fleste, de kalder en bunker, men det hedder en betongdækkningsgrave i fagskrum. Det er et offentligt beskyttelsesrum, det betyder, at det er staten, der har finansieret dem, og så skulle de beskytte borger i det offentlige rum. Det ville typisk være trafikanten, eller folk, der er på shopping ude at handle. Derfor ligger de typisk langs infaldsveje, langs ringveje, den vi er i nu her, den ligger nede under Langelandsgade, eller så ligger de i Orhus hele vejen langs ringgaderne. Så er der nogle få inde i by midten, der stadigvæk er tilbage, og i Orhus er en af dem, der er mindst kendt. Det er den, der ligger nede i graven. Folk sidder og drikker fagel dernede, men den højde de sidder på, det er faktisk tre beskyttelsesrum, der er bygget under Korea-grine. Hvor mange mennesker skulle der være hernede? Hvis vi skal beskrive rum, så er det, at det er vel højst 20, omkring 25 meter, og så er der to bænke på hver side, og man sidder ret tæt. Det er jo ikke mere end 20-30 mennesker. Det er jo meningen, der skulle være 50 sædende hernede. Hvis man så har været brug for at sove, kan det jo være lidt færre, så beregner man det til 30, og det var så, at man sover i skiftehold, altså der er 15, der sover i gang, og de andre, de må sidde eller stå, og der er 320 af den her slags betongdækningsgrave i Orhus, som såværende kan have de her 50 personer. De fleste af dem, de er opført i sluttningen af den verdenskrig, og så er der også nogle stykker, man har opført i lyset af Korea-grine, fra 50 til 50. Hvis de er opført i sluttningen af den verdenskrig, hvor sikre var de så mod atombumper? I masser faktisk i de første året den kolde krig, så betragtede civilforsvaret ikke atombumper, som sådan en retikalt, anderledes udfordring i beskyttelsen af civil-endikonventionelle våben. Virkningerne ved bumper, det er jo for det første, der er en varmebølge, og der er en trykbølge, og det er sådan set det samme med atomvåben og konventionellet våben, med den lille forskel, at det selvfølgelig man kan støre ved atombumper. Men der mindede man så, at civilforsvaret, at det nye var her, at du kunne også møde én bombe, hvor du første skulle smide mange, men effekterne var det samme. Så vandrer sig yderligere radioaktive strolling. Den strolling, der kommer lignet bomben eksplodere, den er enormt kraftig, men den er ikke særlig lang vej. Og de her betongdækningsgrave, de er sjovt nok lavet betong, og så er der jo et ordentligt lave jord hele vejen ud over. Det er selvfølgelig for at beskytte mod tryk og varme, men man fandt faktisk ud af, at det har også en god effekt mod radioaktivitet. Så på den måde så mente man faktisk langt hende vejen, at de egentlig ville yde en beskyttelse til det folk, der sad hernede selv hvis det var en atombumpe. Når vi så kommer op midt i træserne, så finder man ud af, at man har nødt til at modernisere dem, fordi så har man jo opfundet det, der hedder brindbumpen, som er noget kraftigere end atombumpen. Og det er også her, man bliver mærksom på, at der kan være radioaktivt nedfald, altså radioaktivt støv, som ligger og stroller i ugevis månedesvis. Og der begynder man så her at udskifte træt dørene med stål døren. Det er sker her omkring 64 frem efter. Man forbereder også noget ventilation, og der kan være overtrykker ned, så radioaktivt støv ikke kan komme ind. Og så begynder man da også at lave bænke og alt muligt udstyr udebringsverktøj. Det ligger så i depoter, men det kan man så installere. Så der skulle altså være 50 mennesker hernede, de skulle forestille sig at gå på toilet hernede. Og så skulle de så sove, skulle de så lægge på pointen og gulvet. Ja, men sammen med, at man jo lægge skiftehold, så bedst man kunne, de her 15 kunne sove, og de 15 andre, de måtte så stå eller sidde. Og så det gode spørgsmål var jo, som Seville forsvarer, de er i slås med gennem hele den koldkrig. Det var jo hvor længe kan man være hernede. Ja, præcis. Og det er jo også et psykologisk spørgsmål. Du sidder hernede, og du ved ikke, om din familie har overledet, hvis det ikke er fuldt med hernede. Du ved ikke, hvad der venter dig, hvis du kommer. Du ved ikke, hvornår du kan komme op. Hvor meget vand og drikke har man lige fået med. Altså det var en udfordring, gennem hele den koldkrig. Men de her betonkdækningsgravet, de begynder så at fylde lidt meget i bybildet, og man begynder at tænke op i træserne lidt anderledes, om hvordan man kan beskytte befolkningen. Hvad er det, der sker? Det er jo en periode, hvor der sker en hastig udvikling i Danmark, fra at være et industrisamfund til et serviceamfund. Folk flytter til byerne, de flytter også i hård grad til forstederne. De får billeder. Altså antallet personbilder. Det tiddubles i år hos mellem 9.5.30.1990. Og det betyder jo så, at der skal ske en masse byfornyelse, der skal nye infrastrukturer, og så ligger de simpelthen i vejen de her betonkdækningsgravet. Så det man gør, det er, at man får en fixe idé, om man ikke kunne bygge nogle beskyttelsesrum under jordisk, som kunne være beskyttelsesrum, hvis der blev behov for det, men som ellers kunne tjene et fredstidsformul. Og der er det oplagtet jo at lave parkeringskælder. Så der begynder man at bygge, man kalder dem kombineret offentlig beskyttelsesrum, fordi de har et kombineret gris- og fredstidsformul. Og der sker jeg for eksempel meget i århus, at når kommunen laver bysandering, altså de river gamle, dårlige huse nede i bymidten, hjemme så bag efter så bygger private bygherrer nogle nye smarte bygninger op, og så får de en kompensation fra civilforstvarsstyrelsen, hvis de forbereder kælderen til, at man kan lave beskyttelsesrum. Og dem har vi omkring 30 vej i århus. Og de er meget, meget større, og vi skal ned og kigge på en af dem nu. Det skal vi ned og lide. I løbet af 1960'erne blev der bygget mellem 20 og 30 kombineret offentlig beskyttelsesrum i århus. Blandt andet herunder Harliensens Plads, under Rodebilsstationen, den gamle fødeklinik, båtorned, under den gamle by, og så ikke mindst her, under busskaden midt i århuscentrum. Det her er det faktisk århus største beskyttelsesrum. Der kunne være 1500 mennesker, her og ned, hvis nu bomberne faldt. Og umildt bare, at der er jo ikke meget, der er sådan afslørret i dag, hvis man kigger rundt. Men der er alligevel nogle små ting, der giver sig til kende. Der er for eksempel to betongporte. På omkring 16 ton, det behøves man jo egentlig ikke for at lukke en pakkeskælder af. Så er der nøduddegange. På hele den anden side er der en række nøduddegange. Og så er der faktisk også her i guldet, hvor jeg står. Der er der sådan nogle skillevægget, der er lagt ind i guldet, som man kunne rejse op. De passer fint til at kunne lukke rummet ind. Og det gør man nemlig fordi, man var nødt til at dele beskyttelsesrum, der var så store som det her, op i mindre enheder. Og det var blandt andet fordi, man var bange for, at hvis nu, at der var en bombe der ramte i nærheden, at det hele skulle kollapse, og så slå alle 1500 i alle. Men hvis man delte rummet op, så var det jo ikke alle, der gik til på en gang. Og 1500 mennesker, det er selvfølgelig en del. Men kan jo ikke huset mere en produkt eller hostbefolkning. Hvor skal alle andre være? I de offentlige beskyttelsesrum, både de almindelige betongdækningsgaver, og de kombinerede offentlige beskyttelserum, der havde man så en national målsætning om, at der skulle være til 25 procent af befolkningen. Og i Aarhus, så nåede vi op på omkring 20, og det var faktisk relativt flot i forhold til mange andre byer. Og det skylde sig blandt andet, at man i Aarhus ikke bare nedlagde de gamle betongdækningsgaver, den gang de begyndte at ligge i vejen, men man relokerede dem, som at flyttede dem til andre steder, så byggede man rigtig mange af de her kombinerede offentlige beskyttelserum. Vi har 33 og 30 stykker i Aarhus. I Aarhus er det almindeligt nyttige boligbyggeri gælderupplanden. Et eksempel på, hvordan storstilet præstiseprojektor, for det gode, moderne og uobærende liv, var tvunget til at inkorporere risikoen for at tome krige. Her er det cykelkældrene der er beskyttelsesrum. Det er en cykelkælder, og det var det også under en koldkrig, men det var også noget andet. Det var også et beskyttelsesrum. Det blev lovpligtigt i 1950, at når man byggede nye byggerier, der skulle huse mere end to familier, eller en virksomhed med mere end 10 ansatte, så skulle man i kælderen gøre klare til beskyttelserum. Man kalder dem sikringsrum. Og det vil sige, at du må gerne bruge det til alt muligt andet, cykler, bordtændes, skydeban, opbevaring og så videre. Men på 24 timer, der skulle det kunne også klare til at være beskyttelserum. Og det vil sige, at der er en masse kravet til, hvor tykke vækne skal være brændsikkeritasier af skyldelser, hvor der skal være nødudgang og så videre, så man faktisk hurtigt kunne lave dem til et beskyttelserum. Og det er klart den type, der er flest af i Danmark. Midten af 60'erne var der omkring 660.000 pladser. Når vi er op i slutningen af koldkrig, der er der 3 millioner pladser i de her cyklingsrum. Så der er vi faktisk tæt på at være op på beskyttelserum. Der er vi tæt for at nå op på en fuld beskyttelse. Hvor sikker var man så hernede? Der var ikke noget sted, hvor du ville være sikker for en fuld traffer. Og det er kendt civilforsvaret også. Altså, hvis man er i Ground Zero, så er der ikke noget at gøre. Men udenom der, lige hvor bunken rammer, der vil jo altid være områder med mere eller mindre ødelæggelse, hvor det faktisk kunne betales at gøre en indsats, hvor folk havde overligget. Så hvis ikke i Gælderup, som vi er i nu er bare epicenteret, så kunne man måske godt have en chance for at overleve hernede. Nu står vi så i Universitetsparken, og her havde civilforsvaret jo også nogle store baner i tilfælde af atomkrig. Hvad var det, der skulle ske? Ja, men civilforsvaret var enormt bange for, at der ville opstå nogle kæmpe store ilebrænde efter et bundbanegreb. Og det havde man jo set i anden verdenskrig, hvordan de allierede. De havde taget bundet store tyske byer, store japaniske byer, og få saget nogle kæmpe store ilebrænde, det man kalder illestorme. Og det var man enormt bange for, at det skulle ske her. Men hvis man skal slå en ilebrænde, så skal man bruge vand. Og omhus ligger godt nok ved havet, men det kan tage lang tid at få vandet op, så derfor var man nødt til at etablere en reservevandforsyning, og det her unisøren, de kommer ind i billedet. Men der er jo altså ikke mange lille vand, man får op af unistetsføren her. Hvis der så slukkes ilebrænde efter en 10-megaton bombe. Hvad ville man gøre rent konkret? En rent konkret så ville man tømme den lille sø over i den store sø. Og så har man en underjolig skrørledning, der faktisk går hele vejen ned til nøgerport, hvor der er en kæmpe stort vandreservoir, hvor man kunne samle vand i. Og så havde man selvfølgelig også nogle andre løsninger. Rund omkring i byen på strategiske steder, der ville man opstille mobile basænger, som man kunne fylde, hvis der ikke lige var vand i nærheden. Og så havde man så nogle lidt kreative løsninger. For eksempel så er parkeringskilderen under stenbilestorven. Den ville man tømme for biler. Så ville man lukke Al-Kloakern, og så kunne man pumpe omkring 3 millioner liter vand deroppe. Og jeg har også set indisje på, at ingen sløs vømestater, det havde man jo snakket i år 10, om man ville bygge, men der er aldrig sket noget. Men der begyndede at ske noget, den gang civilforsvaret, de kommer ind i billedet, der siger, de kunne faktisk godt tænke sig at betale en del af det, hvis de kan bruge alt vandet, til at slukke Ilebrænd, og så skal de også lige her beskyttelsesrum i kælderne. Så civilforsvaret var klar til at finde vand nok i århust, til at slukke rigtig mange Ilebrænde? Ja, rigtig mange Ilebrænde, og man havde omkring 130 kilometer brændslanger til at lægge rundt omkring, og det er faktisk Kælebrænd for århust i Ollborg, hvis man havde haft lyst til at lægge dem ud på en lang række. Civilforsvaret forsøgte at forberede sig så realistisk som muligt på et atomart rævnerok. Til det formål blev der bl.a. bygget ruinbyer, som den her iskejby. Nu står vi jo så i sådan et udstidt af en dansk provinsby, så man forestiller sig, at den ville se ud efter den var blevet bumpet og lå i ruiner. Civilforsvaret bygget kunstige ruiner over alle de Danmark, der ligger omkring 20 af de her ruinbyer. Den allerførste blev bygget i 50'erne, den ligger i Tinglev, men ellers var det primært for 60'erne af fremad, hvor de blev bygget over det el. Og her kunne man så træne de ting, som man kunne få brug for, når nu krigen kom. Det kunne være at slå ilebrænde, eller ræde op fra ud af sammenstøttet bygninger, eller øves af at arbejde i små, lukket rum. Der kunne være radioaktive forurening. Alle de her oppe, dem kunne man simpelthen træne her. Hvor meget blev det brugt? Jamen, det blev brugt ganske ofte. Der var ret mange øvelser herude, og det skal forestille dig, altså nu står vi her, det er sommerfugle, synger himlen og blod, men når man trænede, så var det typisk, sådan på mørkes frembrud. Der ville være et soundtrack af fly angreb i luften. Der ville være ild i nogle af bygningerne. Der var offer. Det var selvfølgelig levende offer, som lå os greje, som om, at det var blevet lemlæstet for alle mulige måder. Så det var sådan et inferno, man simpelthen trænede i. Så det var sådan en kroppslig og sandslig oplevelse, hvor de her civilforsvarsrekorder, de kunne øve sig i, hvad de nu skulle kunne gøre i den situation, at det blev alvor. Et organiseret civilforsvar, har reddet tusinder af mennesketiv, og store verdier. Standardruinen, den er i alle ruinbygget, og det er den perfekte ruin. Og det er det flere årsager. For det første ser den autentisk ud. Det er sådan en klassisk dansk provinsbygge. Det kunne ligge alle steder. Men den ser også autentisk ud, fordi det ligner en bygning, der er blevet bumpet og i ruiner. Den er bygget sådan her. Den er ikke først bygget rigtigt, og så har man reddet ned. Den er simpelthen bygget, hvor man har regnet ud, hvordan ville det se ud, hvis den var bumpet? Hvad for en typ af øvelser, kunne man bruge den til? Det kunne eksempelvis være, at der var offer, op i på første salen, som skulle fire sned på borgere. Det kunne også være, at de var spærede ind i kælderen, og skulle gravesfri. Man kunne træne mur igennem brydninger, hvis der var offer, der var spærede ind i et rum, man ikke kunne komme ind, til hvordan skulle man så bryde mur ned, alt efter hvilken typ en mur det var. Man kunne træne, at man skulle lære navigere i rum, der var mørke, kaotiske, fyldte røg og så videre. I dag kan det godt virke som om, at den her forestilling om, at man kunne temme krigen ved den rette uddannelse af civilforsvars folk og så videre, at det er en illusion. Hvad tænkte man om det i samtidig under den kolde krig? Man gjorde det, fordi man havde en tro på, at det nødtede. At det faktisk gjorde en forskel, hvis at i den situation, at krigen kom, at man ikke stod rådvillere, ikke anede hvem som gør, men man simpelthen havde trænet de her opgaver, så det sidder på ryggreven. Du skulle ikke tænke så meget. Du havde din træning, du havde din kammerattok, du havde det rigtige udstyr. Man kunne gå i gang med og slukke de her brænde og redde de her offeret. Man skal også huske på, at scenariet var ikke, at overhuset var blevet brændtbummet tilbage til Stenælland. Det regnede man faktisk ikke med, at det var sandsynligt. Trusselsenariet var noget med, at vi endte ville blive udsat for konventionelle angreb eller små taktisk atomoppen. I den situation, så ville der godt nok ikke være så meget at gøre, lige der hvor bomben var ramt, men der ville stadig ikke være masser i udkanten af det område. Det er en sådan kallet zone B, og C længere ud, som man faktisk kunne redde. Derfor gav det mening, at man havde den her træning, så man var klar til at slå til lige i det øjeblik, der var brug for en indsats. Der var altid nogen, man kunne hjælpe, og nogen, man kunne hjælpe. Altid nogen, man kunne hjælpe, og det er nyttet. Det var det mandtret, de havde civilhusvaret. Der ville altid være nogen, og derfor skulle man ikke give op på forhånderen. Den kolde krig blev heldigvis aldrig varm, og usianerne fik ikke brug for hverkende evakueringer eller beskyttelse. Men krigen, der alder kommet, nåede altså at sætte tydelige tegn i bybællet. Og de er her stadig, lige for næsten af os, hvis bare vi åbner øjnene for dem.