 Meri Rosvo. Seitsemäs luku. Kirjoittanut Frederick Marrajat. Suomentanut Carlo Cramsu. Tämä LibriVox-ääni on julkista omaisuutta. Seitsemäs luku. Sleepers Lahti. Afrikan länsirannalla on pieni lahdelma, jolle satunnaiset käviät ovat antaneet useampia kuin yhden nimen. Portukalilaisten, jotka ensimmäisinä rohkeenivat kyntää Atlantinaaltoja, antama nimi hävisi samalla, kun heidän merivaltaansa kukistui. Sitä nimeä, jonka rannikon kähääräpäiset asukkaat ovat sille antaneet, on tuskin koskaan tultu varmasti tuntemaan. Kuitenkin sillä on muutamissa vanhoissa englantilaisissa merikorteissa nimenä. Sleepers Lahti. Lahdelman rannat ovat jokseenkin ilottomat ja autiot. Silmäkohtaa ainoastaan loivasti viettävän rannan, jolla on häikäisevän valkea hiakkaa ja ylempänä muutamia pieniä kumpuja, joita Atlantin raivoisat myrskyaallot lakkaamatta huuhtelevat. Maa on kuiva ja paljas, ei pienintäkään kasvillisuuden merkkiä. Lahden vesi on tyyni ja kirkas, kuin hienoin kuvastin, hiljaisinkaan loiske rantaavasten ei häiritse luonnon rauhaa. Vienoinkaan tuulen löyhkä ei liikuta vedenpintaa, jota keskipäivän pystysuorat polttavat auringonsäteet lämmittävät, levittäen kaikkealle masentavan kuuman valo ja lämpövirran. Ainoatakaan vesilintua ei näy liitelemässä veden yllä. Kaikkialla vallitsee hiljaisuus, kolkkous ja autius. Ainoastaan silloin tällöin näkyy jättiläisai, joka hitaasti ui eteenpäin kuumassa pintavedessä, tai pysyttelee keskipäivän helteessa ja laiskana paikoillaan. Karunpaa, elottomampaa ja ihmiselle sopimattomampaa seutua tuskin voi kuvitella. Lahden suussa noin kolmen sylensyvyisessä paikassa, ankkuritouvi höllällä roikkuen, lojui liikkumattomana laiva, joka olisi herättänyt ihmettelyä jokaisessa, joka olisi osannut arvostella sen huolellista rakennetta. Aluksen piirteet olivat niin viehättävän sopusuhtaiset, että miltei olisi voinut luulla sen lähteneen jumalallisen rakentajan omasta kärestä, hänen luomanaan ja valtamerelle uskottuna olentona, joka on määrätty korostamaan hänen töittensä kauneutta ja vaihtelevaisuutta. Sillä suuresta merihirviöstä mitättömimpään evinliikkovaan otukseen, suuren suuresta myrskylinnusta, pahaenteeseen myrskypääskyn saakka, ei ainoallakaan valtameren siivekkäällä, eikä evälliselläkään asujalla ollut tarkoituksen mukaisempaa sopusuhtaisempaa muotua kuin tällä ihmiskätten mestärityällä, jonka kauniit viivat ja somat, sirot, pyöröpuut olivat tällä hetkellä ainoat esineet, jotka kuvastuivat taivaanrannan rajaviivaa vasten. Valitettavasti tämän mestärityksen oli luonut ahneus, julmaan ja väärään tarkoituksen, mutta nyt sitä käytettiin vielä hirvittävänpään työhön. Se oli ollut orjalaivana. Nyt se oli kuuluisa ja pelätty merirroskokuunari. Kosta ja. Ei ollut laivuria, jolla ei ollut tarkkoja ohjeita tuon laivan suhteen, jonka nimi oli tullut niin kuuluuksi, rikoksien ja konnantöiden yhteydessä. Ei missään purjehdukselle mahdollisessa maapallon osassa ainoaakaan kauppalaivaa, jonka väkeä ei olisi hirvittänyt, kun sen nimeä mainittiin tai kun muisteltiin niitä hirmuteita, joita sen hurjamiehisto oli tehnyt. Se oli purjehtunut kaikkia alla, idässä, lännessä, pohjoisessa ja etelässä, osoittivat ryöstöt ja murhat sen jälkiä. Laivan perässä oli pieni vene. Kun oli aivan tyyni, näytti siltä, kuin vene olisi vetänyt kuunaria luokseen. Etelältä erehtyi helposti laivan koosta. Sitä saattoi pitää ehkä 90 tonnin pikku aluksena, mutta se oli todellisuudessa lähes 200 tonnin kantoinen. Se oli erikoisen leveä, jän näyltään siro, ja keveät pyöröpuut olivat tavattoman jykevää tekoa. Kansi oli tehty honka lankuista, joissa ei ollut oksaa eikä halkeamaa. Manilla-hampuköydet oli somasti laskettu kuparisille jaluspiikeille ja käritty kieville kannelle, joka kiilteli puhtauttaan kuvastain vaalean vihreitä portaita. Väkivivuissa ja kompassikopeissa oli urteinen mahonkipäilys ja messinkikoristeet. Kajuuta nikkunaan suojeli metalliverkko. Kiväärit olivat telineessä isomaston kohdalla, keihäät taas puomin ympäri sidottuina. Keskellä laivaa, etu ja isomaston välillä oli liikkuvalla lavetilla pitkä 32-naulainen metallitykki, joka pahalla säällä voitiin laskea alas ja peittää. Kummallakin laidalla oli kahdeksan metallitykkiä, ne olivat pienempiä, mutta erinomaisen hyvää työtä. Kuunääri todisti rakentajan suurta taitoa ja kaikkisen varustukset huolellisuutta. Kaikki oli siroa ja somaa, mutta mitään ei ollut liikaa. Puhtaus ja järjestys osoittivat, että päällikkö olisikä ankara kurinpitäjä, että todella pystyvä merimies. Kuinka laiva olisikaan muuten voinut niin kauan jatkaa laitonta, mutta menestyksellistä toimintaansa. Kuinka olisi muuten ollut mahdollista pitää aisoissa pelkistä pahantekijöistä kokonhaalittua miehistyä, joka ei pelänyt jumalaa eikä ihmisiä ja josta suurimmalla osalla oli omalla tunnollaan hirvittäviä murhia ja vielä iljettävämpiä tihutöitä. Sen tähden, että laivan päällikkö oli miehistyä päätään pitempi joka suhteessa, niin ettei kukaan voinut vetää hänelle vertoja, hän sai pidetyksi heidät kurissa. Ei kukaan vetänyt hänelle vertoja älykkyydessä, ammattitaidossa, pelkäämättömyydessä ja ruumiinvoimissa, jotka hänellä olivat kuin jättiläisellä, eikä liioin konnamaisuudessa ja julmuudessa. Hän kun näet halveksi kaikkea siveellisiä velvoituksia. Tämän henkilön varhaisemmista vaiheista oli hyvin vähän tietoa. Epäilemättä hän oli saanut erinomaisen kasvatuksen ja väitettiin hänen olevan lähtöisin vanhasta tweedvirran varsilla asuvasta suvusta. Mutta mistä sattuman oikuista hänestä oli tullut merirosvo? Millaiset hairaahdukset olivat syössä et hänet yhteiskunnallisesta asemastaan? Siitä ei koskaan saatu selvää. Se vain tiedettiin, että hän oli muutamia vuosia harjoittanut orjakauppaa, ennen kuin anasti tämän laivan ja aloitti nykyisen hurjan ammattinsa. Merirosolaivan väki sanoi häntä kainiksi ja hyvin valittu nimisee olikin, sillä yli kolmen vuoden ajan hän oli ollut sorassa kaikkia ihmisiä ja kaikki ihmiset häntä vastaan. Hän oli lähes kahden metrin pituinen, mutta samalla hyvin harteva, mistä jo näki, että hänellä oli tavattomat ruumiin voimat. Kasvot olisivat olleet kauniit, jolleivät olisi olleet täynnä rumentavia arpia ja, mikä omituisinta, sinisistä silmistaloisti lempeää katse. Suu oli siiromuotoinen, hampaa tumivalkeat, tukka kihärtava ja parta. Hänella oli parta samoinkuin koko lajava vällä. Peitti kasvojen alaosaan pitkinä, vahvasti aaltoavina, suortuvina. Hän oli vartaloltaan, mitä sopusuhtaisin, miltei pelottavan suuri ja voimakas. Puku sopi hänelle hyvin. Pellava housut, parkitsemattomasta naasta tehdyt keltaiset saappaat, leveäraitainen puuvillapaita, punainen kasmirvaippa hartioilla, kultareunuksin somistetut liivit. Mustassa samettitakissa oli kaksi riviä kultanappeja ja päässä somasti koristettu turkkilainen lakki. Pitkä veitsi, ja pari vyöhönpistettyä pistoolia, täynnensivät asua. Laivoväkeen kuului kaikkiaan 165 miestä, kaikkiaan mahdollisia kansallisuuksia. Päälystönä oli pääasiassa englantilaisia ja skandinaaveja. Muut olivat suurimmaksi osaksi espanjalaisia ja maltalaisia. Sitä paitsi laivassa oli portukalilaisia, brasilialaisia ja neigereitä laivaväen täytteenä. Neigerit kuuluivat siihen mustaan rotun, joka asuu rannikolla, kap palmasin lähellä, ja jota usein käytettiin sotalaivoissa auttamassa englantilaisia merimiehiä töissä, jotka kuumassa ilman alassa ovat näille liian raskaita. Muustat neigerit ovat vahvaa väkeä, hyväluontoisia, oivallisia merimiehiä, ja kestävät raskasta työtä paremmin kuin muut afrikan asukkaat. He pitävät englantilaisista ja puhuvat heidän kieltään ymmärrettövästi, ja he ovat hyvin hyvillään, jos heidät kastetaan, kun he tulevat laivaan. Saamansa nimen he pitävät tavallisesti kautta elämänsä. Nuo miehet eivät olleet tulleet rosvokuunarin, suinkaan vapaaehtoisesti. He olivat palvelleet englantilaisissa laivoissa, jotka kävivät kauppaa rannikolla. Kun laiva oli vallattu ja poltettu, ja väestön eurooppalainen osa surmattu, heidät otettiin väkesin merirosvo laivaan. Heille oli luvattu palkkio, jos he hoitavat tehtäväänsä, mutta siihen he eivät luottaneet, vaan odottivat vain sopivaa karkaamistilaisuutta. Kuunarin kapteeni seisoi peräkannella, ja tarkasteli väliin kaukoputkella autiota taivaan rantaa odotellen, että jokin laiva ilmestyisi näkyviin. Muu päällystö ja miehistö, makaili tai kävelitoimetonna kannella, huohottaen hirveässä kuumuudessa, ja kärsimättömästi odottaen tuulen puuskaan, joka virvoittaisi kuumaa otsaan. Kuunarin kajuutta oli sisustettu yksinkertaisesti. Kiinteään makulavitse kummallakin puolella, perälaipiön puolella suurin ruokakomero, joka alun pitäen oli kai ajottu lasin ja posliinin säillytyspaikaksi, mutta oli nyt täynnä kaikenlaisia hopea ja kultaesineitä. Lamput olivat myös hopeaa ja ilmeisesti peräisin jostakin katolisesta kirkostaan. Kajuutassa oli kaksi henkilöä. Toinen oli iloinen, soreenmuotoinen neekeri, joka oli ristitty pompejus suureksi, varmaakin mahtavan kokonsa ansiosta. Toinen oli noin 18-vuotias nuorkainen, nähtävästi eurooppalaista syntyperään. Hänen kasvonsa olivat älykkäät ja hienopierteiset, mutta surumieliset. Hänellä oli melkein samanlainen puku kuin kapteenilla, mutta se näytti hauskemalta hänen yllään. Hän istui keulampuoleisella sohvalla kädessään kirja, johon hän silloin tällöin loi silmäyksen seuratessaan välillä neekerin liikkeitä tämän puhdistaessa ja järjestäässä kalliita esineitä. Herra Fransisco, tämä on erinomaisen kaudis kapine, sanoi pompejus ihailen juomakannua, joka oli harvinaisen sirottekoinen. Niin on, vastasi Fransisco tyynesti. Se on todellakin kaunis. Kuinka on kaptenkain saanut tämän? Fransisco puristi päätään ja pompejus laski sormensa huulilleen ja loi Fransisco on pari silmäystä, josta saattoi helposti havaita hänen tarkoituksensa. Samassa silmän rapäyksessä kuului kapteeni laskeutu vain kajuuttaan. Pompejus alkoi taas puhdistaa hopeita ja Fransisco katsoi kirjaansa, mikä merkillinen yhdessä oli kapteenin ja tämän nuorukaisen välillä. Sitä ei tiedetty, mutta kun viimeksi mainittu oli aina kapteenin mukana ja aina elänyt hänen kanssaan, oli yleinen käsitys, että hän oli kapteenin poika, ja laivavään kesken häntä sanottiin yhtä usein nuoreksi kainiksi kuin ristimä nimeltään Fransiscoksi. Kuitenkin oli havaittu, että he viime aikoina usein riitelivät ja että kapteeni epäluuloisena seurasi kaikkia Fransiscon puuhia. – Älkää salliko minun keskeyttää? – sanoi kain, astuessaan kajuuttaan. – Ne tiedot, mitä neikerin voi antaa, ovat varmaankin erittäin tärkeitä. Fransisco ei vastannut, vaan oli syventyminäen kirjaansa. Kain loi katseensa vuorojen kumpaankin. – Kuule pompeius, mitä sinä äsken sanoit? – Mitä sano, herra kapteeni? Minä vain sano, nuori herra, tämä on kovin kaunis kapina, minä kysy, mistä te sen saanut, herra Fransisco ei vastaa mitään. – Ja mitä se sinun kuuluu, senkin musta lurjus? – Kiljaisi kapteeni, tempaisi juomakannun ja iskisillä neikeriä päähän, niin, että astia meni lyttyy ja mies kaatui pitkäkseen lattialle. Verivuoti haavasta, kun hän hämmästyneenä ja vapisten saamastaan iskusta, kömpi hitaasti pystyy. Sanakaan sanomatta, hän lähti pois kajuutasta. Kain heittäytyi arkulle vastapäätä makuusiaa ja lausui ivallisesti naurain. – Nyt sinulle tuli ero uskallisesta hartaasta ystävästä. – Ja ero vaarat onto ihmistä kohtaan harjoitetuste julmuudesta ja väeryydestä, vastasi Fransisco laskien kirjan pöydälle. – Neikeri kysyi asia viettomuudessaan, sillä hän ei tunteelut niitä seikkoja, jotka liittyvät kannun ryöstämiseen. – Mutta sinä et unohda niitä, otaksun. – No, hyvä on nuori mies, mutta varoitan sinua, kuten jo ennen olen monesti varoittanut. Ainoastaan äitisimuisto on estänyt minua jo aikoja sitten heittämästä sinua haikalojen syötäväksi. – En tiedä, kuinka äitini muisto on teihin vaikuttanut, valitaan vain sitä onnettomuutta, että hän jollakin tavoin joutui yhteyteä teidän kanssanne. – Hän vaikutti minun sillä tavoin, vastasi kain, kuin nainen aina vaikuttaa mieheen, mutta sanon sinulle suoraan, tuo vaikutus laimenee yhä enemmän. Enkä minä aio sallia edes äitisimuiston estää minua, jos havaitsen, että jätkät samaan tapaan kuin viime aikoina olet tehnyt. – Sinä olet osoittanut kabinamieltä minua kohtaan miesten kuulen, olet vastustanut käskyjäni, ja minulla on täysi syy otaksua, että olet salahankkeissa minua vastaan. – Voinko osoittaa muuta kuin halveksimista? – vastasi Fransisko, kun saan nähdä moisia hirvittäviä kylmäverisen julmia, tihutöitä kuin äskeinenkin. – Miksi toitte minu tänne, ja miksi pidette minua täällä? – En pyydä mitään muuta kuin, että sallitte minun lähteä pois koko laivasta. – Te ette ole isäni, sen olette itse sanonut minulle. – En, minä en ole sinun isäsi, mutta sinä olet äitisi poika. – Se ei annat teille mitään oikeutta komennella minua, vaikka olisitte ollut naimisissa äitini kanssa, mutta te en ollut naimisissa hänen kanssaan. – Jumalan kiitos, sella naimisissa olla teidän kanssa ne olisi ollut vielä suurempi häpeä. – Mitä sanot? – Kivahti Kain, tarttuen samassa nuorokaista kauluksesta ja nostain hänet korkealle kuin leikkikalun. – Mutta ei, en voi unohtaa äitiasi. – Kain hellitti kätensä Fransiskosta ja istuutui jälleen arkulle. – Tehkää mitä tahdotte? – Sanoi Fransisko toinnuttuaan. – Ei ole yhtään väliä, lyätteko pääni puhki, vai heitettäkö minut meren haitten ruuaksi, sehän olisi ainoastaan yksi uusi murha entisten lisäksi. – Hullu, mieletön, miksi kiusaat minua? – Vastasi Kain, ponnahtain pystyyn ja syöksy en samantien kajuutasta. – Keskustelulta ei ollut puuttunut kuuntelijoita, sillä kajuutan ovet olivat auki ja ikkunä raullaan. – Kainin kasvot kuumoittivat hänen porhaltaassaan käytävien läpikannelle. Hän havaitsi ensimmäisen perämiehen seisovan luukulla ja monen laivamiehen kohonneen makupaikoiltaan kynnerpäinen varaan, kurkottaen päätään ikään kuin kunnellakseen kajuutasta kuuluvaa keskustelua. – Se ei koskaan käy päinsä, herra, lausui perämies Haak Hurst, pudistain päätään. – Ei, vastasi kapteeni, ei vaikka hän olisi oma poikanikin, mutta mitä on tehtävä? Hän ei enää pelotella itseään. Haak Hurst osoitti laskuportaita. – Säästakään euvonne siksi, kunnes minä niitä kysyn! – Ärähti kapteeni ja kääntyi synkkänä pois. Sillä välin Fransisko Asteli edestakaisin kajuutassa syviin ajatuksiin vaipuneena. Vaikka hän oli nuori, hän piti elämää vähän arvoisena. Mikään side ei kiinnittänyt häntä siihen, eikä tehnyt sitä hänelle elämisen arvoiseksi. Hän muisti äitinsä, mutta ei tämän kuolemaa, joka oli pidetty hänellä salassa. Seitsemän vuoden vanhasta hän oli purjehtenut Kainin seurassa orjalaivassa, ja siitä asti ollut hänen parissaan. Viime aikoihin asti hänelle oli uskoteltu, että kapteeni oli hänen isänsä. Niinä vuosina, jolloin Kain harjoitti orjekauppaa, hän oli uhranut paljon aikaa nuorukaisen kasvatuksen, ja sattumalta oli ainoa kirja, koko laivassa Kainin alkaessa opettaa poikaa, sama raamattu, joka oli ollut Fransiskon äidin oma. Tästä kirjasta hän oppi lukemaan, ja sitä mukaan kuin hänen kasvatuksensa eristyi, hankittiin uusia kirjoja. Saattaa tuntui omituiselta, ettei se kauppa, jota hänen kasvatus sisänsä harjoitti, turmellut pojan luonnetta. Mutta hän oli aina pitänyt nekereitä alhaisempana ihmislaina. Tämän otaksuman teki Eurooppa-laisten heitä kohtaan osoittomaan julmuus, täysin ymmärrettäväksi. Fransiskon luonne oli niin lempeä ja jalomielinen, ettei huonojen ihmisten antama esimerkki tai seurustelu heidän kanssaan voinut häntä turmella. Vartuttua hän alkoi yhä itsenäisemmin arvostella asioita, ja hän tä inhotti se julma tapa, jolla onnettomia tummaihoisia kohdeltiin. Ensialuksi eivät tihutyä tolleet perinlikaisia. Laivoja oli otettu kiinni ja ryöstetty, mutta ihmisenget oli säästetty. Mutta pahuuden tiellä eristytään nopeasti. Ja kun kuunari oli vapaiksi päästettyjen vankien kertomusten johdosta ollut useankeran varassa joutua kiinni, ei viime aikoina enää säästetty ihmisenkiä. Ja sangen usein oli murhia seuranut vielä häpeällisempiäkin tekoja. Fransisko oli ollut hirvittävien tihutöiden todistajana. Hän oli koettanut pelastaa onnettomia, mutta turhaan. Inhoten kaptenia, laivaväkeä ja heidän julmuksiaan, hän oli viime aikoina pelkävätta lausunut julkiajatuksensa ja asettunut vastustamaan kaptenia, sillä kerran kain oli ilmaissut, ettei Fransisko ollut hänen poikansa. Jos joku laivamiehista tai päälystöstä olisi puhunut kymmenen osaankaan siitä, mitä kapteni oli saunut kuulla pelkämättömän Fransiskon huulilta. Hän olisi jo aikoja saanut maksan rohkeutensa hengellään, mutta kainin rinnassa oli Fransiskoa kohtaan tunne, jota oli mahdollisuus tukahduttaa, yhdessä elämisen ja tottumuksen aiheuttama tunne. Muutamia vuosia nuorukainen oli ollut hänen seuralaisensa ja tottumuksen voimassa ikään kuin osa hänestä itsestään. Ihmisluonteessa on taipumus, joka ei koskaan häviä. Terve omistaa jotakin, mitä rakastaa suojella ja variella, ja jollei sitä voi osoittaa ihmisolennolle, se kohdistuu koiraan tai muuhun eläimeen. Semmoinen oli se tunne, joka niin lujasti liitti kainin Fransiskoon, ja joka tähän asti oli pelastanut nuorukaisen hengen. Kuljettuan hetken aikaa edestakaisin nuorukainen istuutui arkulle, jolta kapteni äsken oli noussut. Hänen katseensa kääntyi heti pompeijukseen, joka kurkistiin kajuuttaan ja viittasi hänelle sormellaan. Fransisko nousi, otti kaapista pullon, jossa oli viinaa, lähestyi ovea ja oensipullon neekerille lausumatta sanakaan. Herra Fransisko! Kuiskasi pompeijus. Pompeijus sano, kaikki neekerit sano, jos te aiku karata, tulee neekerit myös. Pompeijus sano, kaikki neekerit sano, jos tahtu tappaa te, ei koskaan tappa, jos vain yksi neekeri elää. Sitten neekerityäsi kädellään Fransiskon hiljaa luataan ja kiiruhti välikannelle. Seitsemännen luvun loppu. Meri Rosvo, kahdeksas luku, kirjoittanut Frederick Marriott. Suomen tanut Carlo Cramsu. Tämä LibriVox äänite on julkista omaisuutta. Kahdeksas luku. Hyätkäys. Viinoin tuuli alkoi puhaltaa. Kapteeni määräsi yhden miehen täystämään tarkasti, itse hän asteli kannela edestakaisin ensimmäisen perämiehen kanssa. Maanollisesti se on nähtenyt vasta päivää tai paria myöhemmin. Sanoi kapteeni, jatkaen keskustelua. Mutta sen olen ottanut huomioon laskuissani ja luottakaa siihen, että jos se kulkee itäistä väylää, tapaamme sen heti kohta. Jolleissa tulee näköviin illalla, kun vielä on valoisaa lasken suoraan merelle. Minä tunnen portukalilaisen. Nyt on hyvä tuulenpuuska. Levittekää halkaisia purje ja pitäkää silmällä, että ankkuri on valmiina. Päivä alkoi kallistua iltaan. Päivällinen oli kannettu kajuuttaan. Kapteeni meni sinne ja istuitui pöytään Fransiskon kanssa, joka söi ääneti. Kapteenin viha oli nyt lauhtunut ja hän koetti aloittaa keskustelun pojan kanssa. Mutta aivan yllättäen tähystä ja ilmoitti havainneensa laivan näköpiirissä. Siinä se nyt on! Kuudahti Kapteeni ja hypähti ylös, mutta istuutui jälleen kuin hillitäkseen levottomuuttaan. Fransisko, joka nojasi kyynärpäitään pöytään, vei kätensä otsalleen ja peitti silmänsä. Se on suuri laiva herra. Saatoimme erottaa toisen reivin sen märtsypurjeessa, sanoi Halkhurst, joka pisti päänsä kajuutan ikkunasta sisään. Kapteeni otti äkkiä sijaamauksen viinipullosta, loi vihaisen katseen Fransiskon ja riensi kannelle. Nyt varuillanne, pojat! Huusi Kapteeni tarkasteltu on tuokion vierasta laivaa kaukoputkellaan. Hyvä, se se on! Kotkaa aurinkopurjeet ja nostakaa ankkuri. Pojat, tuossa laivossa on enemmän hopeaa kuin teidän arkkuihin ne mahtuu, ja G1-kirkkojen hyvät pyhymykset saavat huoleeti odottaa vielä jonkin aikaa kultaisia kynttilän jalkojaan. Kädenkäänteessä oli väki täydessä työssä. Kaikki miehet kiskoivat ankkuriköyttä laivan peräpuoleen ja nostivat ankkurin keulalaidan alle. Kahta minuuttia myöhemmin, kostaja purjehti merelle ja ohjasi kulkonsa vieraan laivan tienpoikki. Tuuli kiihtyi ja kuunarikynti altoja kiitään kuin hai saaliinsa perässä. Tunnin kuluttua saattoi selvästi erottaa laivanrungon, mutta aurinko oli laskeutumaisillaan, ja ennen kuin rosvolaivassa oli ehditty saada selville portukalilaisen tykistä, oli jo pimeä. Oli mahdollisimman sanoa, oliko vieraasta laivasta huomattu kuunaria, vai ei. Ainnakaan se ei ollut muuttanut suuntaansa. Arvotenkaan sen väki, ei olisi pitänyt sen enempää lukua, vaikka olisikin nähnyt sen. Kostajassa ei suinkaan oltu jouten. Keskilaivan pitkän tykin ympäriltä oli raivattu pois kaikki esineet, jotka olivat olleet tiellä. Muut tykit oli samoin pantu kuntoon. Ammus tarvikkeet tuotu paikoilleen, kaikki oli järjestetty taistelun varalta yhtä jääntevästi, ja yhtä lujaa sotakuria noudattain kuin sotalaivassa. Vainottua alusta ei ollut päästetty näkyvistä. Merirosvolaivan kapteeni piti sitä yhä silmällä yökauputkellaan. Noin tuntia myöhemmin oli kuunarin ja takaa jätun laivan välimatka mailia lyhyempi, ja kuunarin muutti nyt suuntaansa päästäkseen tuulen alapuolelle kaapelin mitan päähän laivasta. Kain seisoi partaan luona ja huusi vieraalle. Siitä vastattiin portukalin kielellä. Kääntäkää vastatuuleen tai ammun teidät upoksiin. Jatkoi Kain samalla kielellä. Portukalilaiset antoivat ratkaisevan vastauksen lähettämällä tiheän luotituiskun hätyyttäjiä vastaan. Tykit oli suunnattu liian korkealle, niin etteivät laukaukset osuneet kuunarin matalaan runkoon, mutta vaikutuksenne kuitenkin tekivät. Halkaisia puomi meni mereen, isonmaston kahveli halkesi, ja joukko sekä kiinteitä, että juoksevia köysiä putosi jymähtäen kuunarin kannelle. Musketin luodit tuottivat vielä enemmän tuhua. Kolmetoista meriroshua haavoittui, niistä muutamat pahasti. Hyvin pehtyheirä portukalilainen, kiljaisi Haavkurt. Pirukaan ei olisi voinut arvata teitä noin rohkeaksi. – Kyllä se keppoinen tulee heille kalliiksi! Vastasi tyynesti Kain, joka oli pysynyt vaarallisella paikallaan. Veriverestä, kun minusta on kysymys, virkkoi toinen perämies, katsellen kapeaa punaista verivirtaa, joka käsivärteen tulleesta haavasta valui pitkin vasemmankänen sormia. Ota jotakin riepua ja sido tämän haava Bill. Sillä välin Kain oli antanut tykkimiehille käskyn, suunnata korkeammalle, ja nyt vastattiin myös kuunarista. – Nyt riittää, pojat! Käskekää kääntymään oikealle! Haa kurst! Meidän ei kannata menettää enempää väkeään. Kuunari kääntyi ja purjehti purjeet höllällä vastustajastaan pois päin. Portukalilaiset, jotka luulivat kuunarin pakenevan odottomattomasta vastarinnasta pelastyneenä, kohottivat kaikuvan hurraahuudon. – Viimeisen kerran te nyt hurra sitten! – sanoi Kain pilkallisesti. – Nyt ylös tuuleen, haa kurst! – Miehittääkää pitkätykki ja pitäkää huoli siitä, että joka laukaus osuu portukalilaiseen. Muu väki asettakoon uuden halkaisia puomin ja ryhtyköen pujottamaan ja solmimaan takilaan. Kuunari kääntyi ja kulki nyt samaan suuntaan kuin portukalilainen. Noin mailin verran tai vähän enemmän sen takana. Pitkää 32 naulaista tykkia käytettiin säännöllisesti. Jokainen laukaus osui vainottuun laivan, tunkeutui sisään kaduuta nikkunasta tai muualta peräpuolelta. Turhaan laivamuutti suuntaansa kääntäen vastustajalle kylkensä. Kuunari vähensi heti purjeitaan, pysyäkseen siitä samanmatkan päässä, että laivalla ei ollut mitään hyötyä laita tykeistään, mutta kuunarin pitkä tykkiteki yhä tuhojaan. Vieraslaiva oli merirosueen armoilla, eivätkä he suinkaan säästäneet uhriaan. Kolme tuntia kesti takaa ajoa, kunnes tykki, joka oli messinkijä, kuumeni siinä määrin, että merirosokapteenin täytyi käskeä lopettamaan ampuminen. Onko vieraslaiva antautunut vai ei? Sitä oli nyt pimeässä mahdolliton saada selville. Pitkällä tykillä ammuttaessa oli vaihdettu uusi isomaston kahveli ja halkaisia puomi. Kaikki kiinteät ja juoksevat köydet oli korjattu. Kuunari pysyi entisen matkan päässä laivasta ja seurassi sen vanaveressä, kunnes aamuvalkeni. Portukaililainen laiva oli niitä harvoja itäintiään purjehtijoita, joita Portukailin hallitus vielä aika ajoin lähetti maahan, joka kerran oli ollut sen herruuden alaisena, mutta jossa sillä nykyään on ainoastaan muutamien mailien laajuinen alue. Se oli matkalla Goaan ja siinä oli pieni sotavään osasto uusi kuvernööri kahden poikansa kanssa, Piis Pavelien tyttäriinen sekä tämän kamarin eito. Kun laiva lähti purjehtimaan mukanaan sellainen lasti, se oli tietysti harvinainen tapaus, josta yleisesti puhuttiin jo aikoja ennen lähtöä. Jo useita kuukausia ennen, Kain oli saanut tarpeelliset tiedot laivan lastista ja määrä paikasta, mutta kuten Portukaililaisille usein tapahtui, lähtö lykkäytyi kerran toisensa perästä ja vasta kolme viikkoa sitten hän oli saanut varmaan tiedon siitä, että laiva todella oli lähtenyt. Kain purjehti silloin nopeasti pitkin rannikkoa väijytyksiin Slippers-lahteen. Kuunarin tykki oli saanut aikaan suurta tuhua. Laivan miehistöstä sekä sotamiehistä oli monta kaatunut ja huomatessaan puolustusyritykset turhiksi, elon jääneet alkoivat ajatella oma turvallisuuttaan ja riensivät lasteruumaan etsiäkseen suojaa sen loukouista. Kun Kuunarin tuli taukosi, Portukaililaisen laivan kannella oli ainoastaan kapteeni sekä ahavoitunut meri mies, joka piti perään. Muu laivaväki ja matkustajat olivat sulloutuneet ahtaaseen soppeen lasteruuman pohjalle. Toiset hoitelivat haavoittuneita, toiset rukoilivat pyhmyksiä. Piispä, pitkä arvokkaan näköinen mies, joka näytti olevan 60 korvilla, oli palvillaan keskellä tuota parin kolmen lyhydyn heikosti valaisemaa ihmisryhmää, vaipuneena hartaseen rukoukseen, joka hänen täytyi aina välin keskeyttää, kun oli annettava synnin päästö haavoittuneille, joita henkitoreissaan kannettiin hänen etensä. Hänen toisella puolellaan oli polvillaan hänen Orpo-velientyttärensä noin 17-vuotias tyttö, joka toisinaan loi silmänsä Piispaan tämän rukoillessa ja katseli sitten taas säälvin silvin kuolevia maanmiehien, joiden viimeisiä hetkiä tämä pyhätoimitus lohdutti. Piispan toisella puolella se isoi kuvernoöri Don Felipe de Rivolta, molempine poikineen, jotka olivat kukoistavia nuorukaisia ja kuninkaan palveluksessa. Don Felipe itse oli synkkä. Hän käsitti, että pahin oli odotettavissa. Vanhempi poika katseli lakkaamatta Teresa da Silvaa. Juuri samana iltana he olivat kävellessään yhdessä laivan kannella vaihtaneet uskollisuuden lupauksia. Juuri tänä iltana he olivat tunteneet sanomatonta riemua, nykyisyydestä ja koristaneet loistavin unelmin tulevaisuutensa. Portukalilaisten päällikkö oli mennyt peräpuolelle ja pysähtynyt perämpitäjän vanhan Antonion viereen. Minä näen sen yhä vielä kaukoputkella, eikä se kuitenkaan ole ampunut ainoatakaan laukausta lähes kahteen tuntiin. Luuletko, että sen pitkä tykkö on jotenkin vioittunut? Siinä tapauksessa meillä olisi mahdollisesti vielä toivoa. Antonion budisti päätään. Minä pelkän, Herra Kapteeni, ettei meillä ole enää toivoa. Huomasin pamahduksesta, että tykki on messingistä. Tuollainen kuunari ei voisikaan pitää niin pitkää ja suurta rautatykkiä. Aivan varmasti sen päällikkövän odottaa metallin jäähtymistä ja päivän valkenemista. Yksi tai pari kauaskantavaa tykkiä olisi mahdollisesti voinut meidät pelastaa. Mutta nyt, kun tuolla vieraalla on se etu, että se on meidän peräpuolellamme, olemme sen armoilla. Mikähän se lienee? Ehkä ranskalainen kaapparialus. Toivon, että se olisi ja olen luvannut hopeeseen kynttilän jalan pyhälle Antonialle, jolle ei se ole pahempi. Siinä tapauksessa meillä olisi vielä hieman toivoa saada nähdä kotimme. Mutta pelkään, etteivät asiat ole niin onnellisesti. Miksi sinä sitten luulet tuota kuunaria? Merirosvoksi, joista olemme kuulleet niin paljon puuttavan. Jeesus varielkoon, siinä tapauksessa meidän täytyy taistella niin kauan kuin mahdollista. Niin minä aionkin tehdä, herracapteeni, sanoi Antonio, tarttuen jälleen ruoriin. Aamu alkoi jo sarastaa, ja kuunari näkyi nyt selvästi laivan takana. Samanmatkan päässä yhä jatkaen takaa ajoaan, mutta sen kannella ei voinut huomata mitään liikettä. Vasta kun aurinko oli kohonnust vähän matkaa taivaan rantaa korkeammalle, tuprahti jälleen savupilvi kuunarin keulalairan ympärillä, ja tykin luoti tunkeutui rytisten porttukalilaisen laivan hirsien läpi. Merirosvo tahtoi odottaa aurinko nousua, todetakseen oliko mitään muita laivoja näkyvissä, ennen kuin iski kiinni uhriin saa. Porttukalilainen kapteeni meni laivan perään ja nosti lipun, mutta kuunari ei näyttänyt omaansa. Jälleen vingahti tykin luoti repäisten onnettoman laivan kantta, ja moni, joka oli tullut kannelle kuulemaan, miten asiat olivat, painu jälleen joutuin entiseen turvapaikkaansa. Pidä huolta peräsimestä, Antonio, virkkoi kapteeni. Minun täytyy mennä neuvottelemaan kuverneurin kanssa. Olkaa huoleti, herra kapteeni, niin kauan kuin nämä jäsenet pysivät koossa, teen velvollisuuteni, vastasi vanha merimies, vaikka hän oli kovin väsynyt pitkäaikaisesta valvoomisesta ja ponnistuksista. Kapteeni laskeutui ruumaan, jossa tapasi suurimman osan laivaväistä ja matkustajista. Hyvät herrat, hän sanoi, kääntyen kuverneurin ja piispan puoleen. Kuunari ei ole näyttänyt lippuaan, vaikka meidän lippume on vedetty mastoon. Olen tullut kuulemaan mielipidettäne. Vastarinta on mahdotonta, sillä pelkään pahoin, että olemme joutuneet merirosvojen kynsiin. Merirosvojen, uudahtivat useat säikähtyneinä. Hiljaa rakkaa tystävät, hiljaa, sanoi piispalevollisesti. Minä en voi päättää, mikä olisi parassa tällaisessa tapauksessa. Hän jatkoi sitten kääntyen kapteenin puoleen. Minä en osaa neuvoa mitään. Olen rauhan mies, enkä siis kykene ottamaan osaa sotaneuvotteluun. Don Felipe, jätän kysymyksen kokonaan teidän ja teidän poikienne ratkaistavaksi. Älä Vapise, rakas Teresa, olemme aina kaikki valtiaan suojassa. Pyhän eitsyt armahda meitä, huudahti Teresa. Tulkaa, pojat, virkkoi Don Felipe. Mennään kannelle neuvottelemaan. Kukaan muu ei saa tulla mukaan, sillä on tarpeetonta panna altteiksi ihmisenkiä, joista vielä voi olla hyötyä. Don Felipe tarivolta, ja hänen poikansa menivät kapteenin mukana peräkannelle. Yksi ainoa pelastuksen mahdollisuus meillä ehkä vielä on, sanoi vanha Antonio hetkisen kuluttua. Lasketaan lippu alas ikään kuin aikoisimme antautua. Silloin saamme nähdä, mikä tuo laiva on laatuaan, ja jos se on merirosvoalus, meidän täytyy taistella viimeiseen saakka. Jos kuunari asettuu meihin sivuttaen kuten arvelen, täytyy kaikkien miesten valmistautua taistelemaan vimmatusti. Olet oikeassa, Antonio, vastasi kuvernöööri. Laskeka lippu ja katsotaan, mihin toimiin vihollinen sitten ryhtyy. Menkää alaspojat ja kehottakaa väkeä tekemään velvollisuutensa. Niin kuin Antonio oli jo edeltäpäin arvannut, kuunari lakkasi ampumasta ja lisäsi purjeitaan heti kun porttukalilaisen lippu oli laskettu alas. Se laskilaivan kylkeen ja isonmaston kahveliin ilmestyi äkkiä pelätty musta lippu, merirosvojen tunnusmerkki. Sitten rosvolaiva ampui porttukalilaista laivaan, ja ennen kuin ruudin savu oli haihtunut, molempien kyljet pyörähtivät vastakkain, ja parrakkaat merirosvot hyökkäsivät laivaan. Porttukalilaisen laivan miehestö muorosti yhdessä sotamiesten kanssa vielä melkoisen joukon. Mustan lippu nähdessään merimiehet tunsivat hyytävää pelkoa, mutta samalla he tunsivat, että heidän oli uljaasti jatkettava puolustautumista, vaikka se olisikin toivotonta. Puukot käteen, miehet, puukot käteen, huusi Antonio ja hyökkäsi merirosvoja kohti urhoollisempien seuraamana. Veriverestä, kiljaisi toinen perämies, tavoittain vanhusta. Tuosta saat, vastasi Antonio, ja hänen puukkonsa tunkeutui merirosvon sydämien samassa, kun hän itse kaatui kuolleenamaahan. Nyt syntyi vimmattu tappelu elämästä ja kuolemasta, mutta merirosvojen suurempi lukumäärä ja hurjuus ratkaisivat taistelun. Kain ja Haakhurst ryntäsivät eteenpäin ja tappoivat kaikki, jotka yrittivät vasta rintaa. Merirosvokapteenin sivallushalkaisi Don Felippen pään hartioihin saakka. Toinen isko tappoi vanhimmanpojan, samalla kuin Haakhurstin miäkkalävistä toisen. Portukalilainen kapteeni oli kaatunut, eikä miehistö enää voinut pitää puoliaan. Alkoi yleinen verilöily ja kaatuneiden ruumiit viskattiin mereen. Viiden minuutin kuluttua ei ollut enään yhtään ainoa portukalilaista hengissä, onnettoman laivan verisellä kannella. 8. Luvun loppu Merirosvok 9. Luku Kirjoittanut Frederik Marajat, Suomen tannut Karlo Kramsu. Tämä LibriVox äänite on julkista omaisuutta. 9. Luku Ryästäjä Haakhurst, antakaa käsky, ettei kukaan saa mennä alas! Komensi kapteeni. Olen jo antanut ja asettanut vartijoita luukkujen kohdalle. Laskemmako Kuunarin ulomaksi? Antaa sen jäädä tähän viereen. Tuuli on jo varsin heikko. Puolen tunnin perästa on ihan tyyni. Olemmeko menettäneet paljon väkeä? Ainoastaan se itsemän, jos olen oikein laskenut, mutta toinen perämiäs Wolis on kaatunut. No, sitten pääsee joku muu toiseksi perämieheksi. Eikä pienoinen viran ylennysteä haittaa. Ottakaa tusina parhaita miehiemme ja etsikää tarkoin koko laiva. Kyllä täällä vielä täytyy olla joitakuita elossa. Kulkapas, lähettäkää vartioväkkiä Kuunariin. Se on nyt värillisten hallussa ja... Enpää mitä teemme niille, jotka löydämme tuolta alhaalta? Kysyi Haapkursst. Ne saa kot elää! Hyvä on. Muuten meidän taipäisöllä vaikea löytää sitä osaa lastista, jonka tahdomme. Sanoi Haapkursst ja laskeutui luukusta keräämään kokoon miehiä, jotka parhaillaan etsivät saalista yläkannelta ja kapteenin hytistä. Tänne maltalaiset, tulkaa pois sieltä ja pitäkää tarkoin silmällä, näettäkö mitään laivaa lähistöllä? Sanoi kapteeni ja meni peräpuolelle. Ennen kuin Haapkursst oli koonnut vään ja lähettänyt sen Kuunariin. Ilma oli muuttunut aivan tyveneksi. Missä Franssisco oleskelit tuon verisen näytöksen aikana? Hän oli pysynyt koko ajan Kuunarin kajuutassa. Kain oli monesti turhaan käynyt hänen luonaan kehottamassa häntä tulemaan mukaan laivan valtaukseen. Nuorukaisen vastausmerirasvon uhkauksiin ja kiivaisiin kehotuksiin oli aina sama. Tehkää minulle mitä tahrotte, minä olen tehnyt päätökseni. Tiedätte hän etten pelkää kuolemaa. Niin kauan kuin olen tässä laivassa, enä jo ottaa osaa julmuksiinne. Jos kunnioitatte äitinii muistua, niin sallikaa hänen poikansa koittaa ansaita leipänsä rehellisesti ja kunnallisesti. Nämä Franssiskon sanat soivat kaupteenin korvissa hänen kävellessään edestakaisin portukalilaisen laivan peräkannella. Hännen täytyi myöntää, että nuorukainen oli aivan yhtä rohkea kuin hän itse. Hän ihmetteli juuri mitä hänen oli tehtävä Franssiskolle, kun Haak Hurst ilmestui kannelle miehineen, jotka laahasivat kuutta verilöilystä pelastunutta. Tämä olivat Piispa, hänen veljentyttärensä, tämän nuori portukalilainen kamarineito, laivan toimitsija, suntio ja lisäksi Piispan palvelija. Heidät asetettiin riviin kapteenin eteen, joka katseli heitä Ankarin tutkimin silmäyksin. Piispa uhmasi ylpeästi kainin katsetta, vaikka tiesikin, että hänen viimeinen hetkensä oli tullut. Veljentytär sen sijaan varoi katsomasta merirosvokapteeniä silmiin, ja vilkui arasti ympärilleen, nääräkseen, oliko siellä muita vankkeja, ja oliko siinä tapauksessa hänen sulhaisensa niiden joukossa. Mutta hän ei huomannut etsimäänsä, näki vain partaisia merirosvonaamoja ja veren tahrautuneen laivan kannen. Hän kätki kasvonsa käsinsä. Tuokaa esille tuo mies, sanoi kain viitaten palvelijaan. Kuka sinä olet? Herra Piispan palvelija. Entä sinä? jatkoi kapteeni. Vähäpätöinen kirkon palvelija. Nyt olen Herra Piispan seuruessa. Jaa, kuka sinä olet? Äriäisi kapteeni kolmannelle. Laivan toimitsia. Viekää hänet syrjään. Tarvitsetteko noita muita? kysyi Haavkursst. En. Haavkursst viittasi muutamille merirosvoille, jotka veivät pois Piispan molemmat palvelijat. Kohta kuului tukahtunut huuto ja aika loiskahdus. Mies parat heitettiin yli laidan. Merirosvokapteeni tiedusteli laivan toimitsialta, lastia ja sen säilytyspaikkoja. Mutta äkkiä kuulustelun keskeytti yksi merirosvoista, joka juoksi lähättäen kertomaan, että laiva oli saanut useita osumia veren rajaan ja vajosi nopeasti. Kain, joka miäkkäkäressä seisoi tykin lavetilla, kohotti kätensä ja antoi miehelle miekan kahvalla iskun, joka musersi pääkallon ja kaatoi rosvon kuolleena kannelle. Siinä saat palkan tiedonannostasi senkin laverteliä. Jos nämä luriukset niskoittelevat vaatissamme heiltä tarpeellisia tietoja, emme kentijäs ehdi saada mitään saalista. Muilla merirosvoilla ei näkynyt olevan mitään muistuttamista rangaistusta vastaan, ja ruumis korjattiin pois. Mitä armahtavaisuutta me saatamme odottaa näiltä, jotka eivät armahtada edes toisiaan? Lausui piispa luoden silmänsä korkeuteen. Hilia! Tiuskasi kain, ja kysyi sitten toimitsialta, mitä lasten ruumassa oli. Mies raukkavastasi kysymykseen, mitä tiesi. Entä hopia, ja sotaväälle tulevat rahat? Missä ne ovat? Rahat ovat viinikellarissa, mutta hopiasta en tiedä mitään. Se onka jossakin piispanarkuissa. Haukursst, menkää heti viinikellariin etsimään rahoja. Sillä välin aion tehdä muutamia kysymyksiä tälle kunnian arvoisalle piispalle. Tarvitseekö vielä laivan toimitsiaan? En tarvitse, menkön matkoihin saa. Miesparka heittäytyi polvilleen osoittaakseen kiitollisuuttaan. Mutta merirosuot laahasivat hänet mukansa, ja tuokion kuluttua hänen ruumiinsa oli haikalojen hampaissa. Sillä välin oli Fransisco, joka oli neekereiltä kuullut laivassa olevista vangeista. Merirosu kapteenin huomaamatta yhtynyt peräkannella olevaan joukkoon, keottaakseen merirosuoja armahtavaisuuteen. Kunnian arvoisa isä, virkkoi kain lyhyen äänettymyyden jälkeen piispalle, teillä on monta arvokasta esinettä mukananne laivassa. Minulla ei ole mitään muuta kuin tämä tyttöraukka, ja hänen toivon pääsevän enkelinä taivaaseen vastasi piispa. Mikäli teidän saarnoihin ne on uskomista? Tämä maailma on kiirastuli, joka on läpäistävä ennen taivaan iloon pääsemistä. Ja kiinutusta saa tyttöriäpukärsiä, jos kiel täydytte kertomasta, mitä tiedätte. Teillä on mukananne suuret varastot kulva ja hopeakoruja. Missä ne ovat? Niiden tavaroiden joukossa, jotka on uskottu minun huastaani. Kuinka monta myittyä teillä on kaikkiaan? Sata jollei enemmänkin. Olkaa siis hyvä, ja ilmoittakaa, missä kalleudet ovat. Kulta ja hopea eivät ole minun omaisuuttani. Ne ovat jumalaan, sillä ne on ajottu hänen kunniakseen. Vastasi piispa. Vastatka pian, ei mitään mutkitteluja, missä ne ovat. Sitä en tahro sinulle sanoa, sinä veren tahraava mies. Ainakin tämän kerran petyt toiveissasi, ja meeri nielee nuo maalliset arteet, joita hankkiaksesi sinä olet saastuttanut kätesi. Paina mieleen, Simurha mies, et saa ikinä tietää, missä arteet ovat. Ottakaa kiinni tyttö, miehet! Huusi kain. Saatte hänet omaksenne? Tehkää hänelle, mitä taharotte! Pelastaminut, oi pelastaminut. Rukoili Teresa, tarttuen piispaan. Merirosvot kävivät Teresaan käsiksi, mutta nyt Francisco, joka oli seisonut kapteenin takana, ryntäsi esiin ja sysäsi lähinnä seisovat syrjään. Pidätteko itseaine miehinä? Hän huusi merirosvoille, jotka väistöivät. Hurskas isä, minä kunnioitan teitä, mutta en voi pelastaa teitä. Hän jatkoi sitten surullisesti. Teen kuitenkin parhaani. Rukoilen teitä, hän sanoi sitten kääntyen kainin puoleen. Sen rakkauden nimessä, joita kerran tunsitte äitien kohtaan, sen ystävyyden nimessä, joita ennen olette tuntenut minua kohtaan. Älkää tehky tätä julmuutta. Pojat, jatkoi Francisco kääntyen merirosvoihin päin. Yhtykää minun ja rukoilkaa armoa kapteeniltanne. Te olette liian urhollisia ja miehekkäitä voidaksenne häväistä vietonta ja turvatonta olentoa. Liian miehuullisia voidaksenne vuodattaa pyhän miehen ja tämän tyttöraukan verta. Kaikki vaikenivat. Näytti siltä kuin merirosvot olisivat taipuneet franciskon puolelle. Kapteeninkin kasvolihakset vavahtelivat mielen liikutuksesta. Samassa Teresan kamarineito, joka pelästyksissään oli vaipunut polvilleen ja luonnut arkoja silmäyksiä merirosvoihin, huudahti ilosta, huomotessaan heidän joukossaan rakkaan ystävän. Tämä oli nuori viiden kolmattaikäinen mies. Entisinä viettomina aikoina hän oli ollut kamarineidon sulhainen ja tyttö oli vuosikausia surrut, joten häntä kuolleeksi, kun ei laivasta, jossa nuorukaanen oli lähtenyt merille, ollut kuullunut mitään. Laivan olivat merirosvot vallanneet ja pelastaakseen henkensä mies oli liittynyt heidän joukkoonsa. Philip, Philip, huusi tyttö heittäytyen miehen sylin. Neiti, tämä on Philip, me olemme pelastuneet. Philip tunsi heti entisen morsiamensa. Tytön näkeminen herätti hänen mielessään muinaisten, viettomien ja onnellisten päivien muiston, ja rakastuneet syleilivät kauan toisiaan. Säälikää heitä, pelastakaa heidät, jatkoi Fransisko kääntyen uudelleen kapteenin puoleen. Jumala sinua siunatkoon, nuorimies, virkkoi piispä, astuen esiin ja laskien kätensä Fransiskon päänpäälle. Kain ei vastannut mitään, mutta hänen leveä rintaansa paisui mielen liikutuksesta. Silloin half-courst äkkiä tunkeutui esiin miesjokon läpi. Kiiruhtakaa, kapteeni, hän huusi. Vettä on jo kuusi alkaa. Nyt on pidettävä huolta, että saamme edes hopea ja kulta esineet haltuumme. Tämä tieto näytti tukahduttavan kapteenin mielen liikutuksen. Kas niin, nopeasti nyt herran! Hän tiuskaisi piispalle. Missä arre on? Mutta älkää laskeko leikkää minun kanssani tai taivaan nimessä. Älkää vedotko taivaaseen? Vastasi piispä. Olette jo kuullut vastaukseni. Kapteeni kääntyi pois päin ja antoi muutamia käskuja half-courstille, joka kiiruhti kannen alle. Liekää poistua poika, sanoi kain meriroskoille osoittain Franciskoa. Erottakaa nuo hulluttelijat toisistaan. Hän jatkoi kassahtain siihen suuntaan, missä Philip ja tyttö vielä itkien syleilivät toisiaan. Ei koskaan, huudahti Philip. Viskatkaa tyttö haikalojen ruuaksi. Kuuletteko, etteko tottele? Kiljaisi kain tarttuen puukkoonsa. Philip oikaisi he, irrottautui tytöstä. Tempaisi puukkoonsa ja hyökkäsi kapteenin kimppuun, pistääkseen puukon hänen rintaansa. Salman nopeasti kain tarttui hänen kätensä ja paiskasi hänet pitkäkseen kannelle. Vai niin, todellakin! Hän huusi pilkallisesti. Te ette voi erottaa meitä, sanoi Philip, koettaen nousta seisomaan. En aiokkaan hyvä mies, vastasi kain. Sitokaa heidät kiinni toisiinsa ja heittäkää mereen. Käskyä noudatettiin tuossa tuokioissa, sillä merirospot eivät ainoastaan nöyrtyneet nähdessään. Kuinka kylmä ja tunteet on heidän kapteeninsa oli, vaan myös vihastuivat, kun hänen henkeään uhattiin. Tuskimpa oli tarpeellistakaan situa onnetonta pariakinni toisiinsa, sillä he olivat kiototuneet niin lujaan syleilyyn, että olisi ollut mahdollitonta erottaa heitä. Yhtenä myyttynä heidät vietiin laskuluukulle ja tyrkättiin mereen. – Hirviä! huudatti Piispa, kuullessaan loiskahduksen. – Hirmoinen tilinteko odottaa sinua tuon julmuuden takia. – Tuokaa nyt nua tänne! – komensi Kain tyylösti. Piispa ja hänen veljentyttärensä talutettiin laivan laidalle. – Mitä täette tuolla, arvoisa Piispa? – Kain viitaten samantuneeseen veteen, jossa vilahteli lisää saaliista odottavien haitten selkä eviä. – Näen siellä luonnostaan raatelevia petoja, ja epäilemättäne ovat pian raastaneet palaseksi heikot jäsenemme, mutta sinun laistasi hirviötä en siellä näe. – Rakas Teresa, älä pelkää, on olemassa Jumala, kostava ja palkitseva Jumala. – Mutta Teresa oli sulkenut silmänsä, hän ei voinut katsella tuota kamalaan näkyä. – Valitkaa nyt, jos kieltä yrittäjytte vastaamasta, joudutte ensin kirjutettavaksi ja sitten haitten ruuaksi, ja tytön jätän heti laivaväkeni haltuun. – Tehköet hänelle mitä ikinä tahtovat? – Ei koskaan, huurahti Teresa ja heittäytyi partaalta aaltoihin. Vedessä syntyi sellainen loiskina ja pyrstojen huiske, että vesinäytti kerrassaan kuohuvan. Kohta verentumma väri tasoittui jälleen, eikä voinut huomata muuta kuin kirkkaan sinisia aaltoja ja saalista himoitsevia petoja. – Tänne peukaloruuvit, nopeasti! – Meidän täytyy pusertaa hänestä salaisuus esiin, huusi Merirosvokapteeni, kääntyen miestensä puoleen. Nämä olivat paatuneita roistoja, mutta kuitenkin heitä kauhistutti jäskeinen tapaus. – Sitokaa hänet! – Älkää koskeko hänen, huusi Fransisko. Älkää koskeko hänen, jos olette miehiä. Silmittömästi vimmastuneena, Kain päästi Piispan käsivarren, tempasi pistolinsa ja tähtäsi Fransiskoa. Mutta Piispa tyrkkäsi Kainin käsivartta ylöspäin pistolin lauetessa, ja nähdessään ettei luoti osunut ajottuun uhriin, kirkon mies risti kätensä ja kiitti jumalaa. Raivostuneena Halfcourst tarttui hänen kurkkuunsa ja viskasi hänet mereen. – Mokomäkin hätikkö! – Murahti Kain, nähdessään perämiehen äkki pikaisen työn, mutta malttoi mielensä ja huusi. – Ottakaa kiinnitua poika ja tuokaa tänne! Pari rosua syöksyi käskyä täyttämään, mutta pompeijus ja muut värilliset, jotka olivat tarkkaan seuranneet tapahtumien kulkua, keräytyivät nyt Fransiskon ympärille. Syntyi käsikähmä ja meri-rosvot, jotka eivät olleet erikoisen halukkaita ottamaan kiinni Fransiskua. Sallivat neekerien viedähänet terveenä ja vähingoittumattumana portukaililaisesta laivasta kuunäriin. Halfcourst ja suurin osa rosvolaivan miehistyä olivat sillä välin melastaneet lasten ruumassa etsien kalleuksia löytämättä kuitenkaan mitään. Vesi oli jo noussut niin korkealle, ettei yrityksistä enää voinut olla lainkaan hyötyä. Laiva vajosi nopeasti, joten siitä täytyi kiireesti poistua ja työntää kuunari siitä erilleen, jottein se joutuisi uppuavan laivan pyörteeseen. Kain ja Halfcourst palasivat pettyneine miehineen kuunariin, ja ennen kuin he olivat saaneet volemat alukset kaapelin mitan päähän toisistaan, portukaililainen upposi vienen mukanaan kaikki ahnaasti himoitut aarteet. Kapteeni aasteli edestakaisin kuunarin kannella, kasvoillaan niin kiukkuinen ilme, että meri-rosvot ymmärsivät hänen hautovan julmaa kostoa. Fransisko ei palannut kajuuttaan, vaan jäi värillisten pariin. Näitä oli kyllä laivaväästä, ainoastaan vähäinen osa, mutta he olivat tunnettuja rohkeudestaan. He olivat nähtävästi kaikki varustautuneet asein ja vetäytyivät lähelle toisiaan keulan puolelle, pitäen tarkasti silmällä jokaista tapausta, jokaista liikettä, puhellen innokkaasti omalla kielellään. Kuunari kulki nyt luoteeseen täysin purjein. Aurinko laski jälleen, mutta Fransisko ei palannut kajuuttaan, vaan laskeutui kannelta värillisten ympäröimänä. Kerran yöllä Haap Hurst kutsui heitä kannelle, mutta he eivät toteleet käskyä, eivätkä vastanneet mitään pursimiehen kehotuksiin. Useat merirosvotkin näkyivät pitävän neekerien puolta. Merirosvolaivan miehet eivät vielä kaikki olleet perin turmeltuneita. Hurskaan hengen miehen äkillinen murha, kauniin Teresan julmakohtalo ja kapteenin raakamainen menettely Filipiä ja tämän lemmittyä kohtaan, olivat julmempia tekoja kuin mihin he olivat tottuneet. Fransiskon vaatimus ei ainakaan ollut rikos, ja kuitenkin he olivat sitä mieltä, että hänet oli tuomittu. Hän oli kaikkien suosikki. Haap Hurst ja lukunottamatta eivät ilkeimmätkään heistä voineet olla kunnioittamatta häntä, vaikka he samalla käsittivät, että kaininkin valta olisi pian mennyttä, jos Fransisko viipyysi kauemmin merirosvolaivassa. Useita kuukausia oli jo Haap Hurst, joka vihasi nuorukaista, vaatinut, että hänet oli toimitettava pois kuunarista, ja nyt hän ahadisti kapteeniä tiukaten, että nuorukainen oli tavalla tai toisella raivattava tieltä. Hän ilmoitti kainille, värillisten hankkivan kapinaa, ja monien laivamiestenkin nurisevan. Kain käsitti Haap Hurstin olevan oikeassa, ja meni kajuuttaan miettimään, mitä olisi tehtävä. Puoli yö oli jo ohi, kun kain, väsyneenä päivän järkytyksistä, vaipui Levottomaan uneen. Hän uneksi Fransiskon äidistä. Tämä ilmestyi hänen etensä ja rukoili poikansa puolesta. Samaan aikaan onivat Fransisko ja Pompeius, hiljaa hiipineet kajuuttaan, noutamaan Fransiskon pistolia sekä hiukan ampuma-varoja, jos tapaisivat kapteenin nukkumassa. Pompeius hiipi sisään ensiksi, mutta peräytyi sapsahteen kuullessaan kapteenin äänen. Molemmat pysähtyivät kajuutan ovelle kuuntelemaan. Ei, ei, mutisi kain. Hänen täytyy kuulla. Se on turhaa. Älä rukoilen nainen. Minä tiedän, että murhaisin sinut. Älä rukoile. Hänen täytyy kuulla. Pieni hopialampu voika juuttaan himmiätä valoa. Fransisko, joka oli kuullut kainin sanat, astui sisään ja meni kapteenin luon. Poika, älä rukoile. Jatkoi kain maaten selällään ja hengittäin raskaasti. Älä rukoile, nainen. Huomenna hän kuolee. Nyt seurasi äänettömyys, ikään kuin nukkuva olisi odottanut vastausta. Niin, samoin kuin murhaisin sinut, murhaan hänetkin, mutisi kapteeni vihdoin. Roisto, kysyi Fransisko hiljaa juhlallisella äänellä. Murhaisitko äitini? Murhaisin, murhaisin. Vastasi kapteeni, joka nukkui yhä. Mistä syystä, jatkoi Fransisko, joka kuultu an tuon tunnuustuksen nukkuvalta kapteenilta, ei enää välittänyt. Huomattaisiinko hänet? Hän suututti minua kerran, kun olin jo ennestään ääntynyt. Sinä siis tunnusat rikoksesi, hirviö. Kiljaisi Fransisko täyteen ääneen niin, että kapteeni heräsi ja hypähti pystyyn. Mutta ennen kuin hän oli selvinnyt unenpeppyröstä ja saanut silmänsä auki, oli Pompeius sammuttanut lampun niin, että tuli pilkosen pimeä. Samassa hän painoi kätensä Fransiskon suulle ja vei hänet pois kajuutasta. Kuka siellä? Kuka siellä? Huusi kain. Vartiovuorossa oleva perämies räänsi kajuuttaan ja kysyi. Huusitteko te, kapteeni? Taisin huutaa, ihmetteli kapteeni. Luulin jonkun olevan kajuutassa. Tuot tänne kynttilä, muuta en tarvitse. Hän jatkoi malttaen mielensä ja pyyhkien tuskanhikiä otsaltaan. Sillä välin olivat Fransisko ja Pompeius, ehtineet takaisin entiseen turvapaikkaansa värillisten luo. Nuorukaisen alakuloisuus oli nyt muuttunut kostonhimoksi. Hänen ei ollut onnistunut saada aseitaan käydessään kajuutassa, mutta nyt hän päätti ottaa kapteenilta hengen. Seuraavana aamuna neekerit kieltäytyvät taas ryhtymästä työhön ja tulemasta kannelle ja Haakhurst ilmoitti sen kapteenille. Perämies käytti nyt toisenlaista puhetapaa kuin ennen, neuvoteltuaan ensin kaikkein sisukkaimpien ja hurjimpien miesten. Mikosten tiellä pisimmälle ehtineiden luriusten kanssa. Sen täytyy tapahtua, Herra Kapteeri. Muuten teidän käskyvaltanne tässä aluksessa on mennyttä. Niin minun on käsketty teille sanoa. Vai niin, lausui Kain pilkallisesti. Ehkäpä olette jo valinneet uuden kapteenin minun seuraajakseni. Haakhurst huomasi joutuneensa vaarallisille vesille ja muutti sen takia puheensa nöyremmäksi. Puhun ainoastaan oman etunne nimessä, Herra Kapteeni. Jos te luovutte päällikkyydestä, en minnekään enään jää tähän laivaan. Jos te lähdette pois, lähden minäkin. Siinä tapauksessa meidän täytyy koittaa hankkia toinen laiva. Niin oli leppynyt, eikä asiasta puhuttu sen enempää. Kutsukaan miehet kannelle, sanoi Kapteeni vihnoin. Merirosulaivan miehistä kokoontui kuunarin peräpuolelle. Kapteeni alkoi puhua. Pojat, mieltäni pahoittaa se, että lakimme pakottavat minut osoittamaan kovutta. Kapina-yritykset ja napina on rangaistava. Samoin kuin te olen itsekin niiden määräjusten alainen, jotka olemme hyväksyneet ohjesäännöksi niin pitkäksi aikaa kuin purjeenimme. Voitte olla varmat siitä, että noudatan velvollisuuden tuntuani ja haluan osoittaa teille ansaitsevani olla teidän päällikkönne. Fransisko on ollut luonaani pienestä pojasta. Hän on aina elänyt kanssani ja on ikävää erota hänestä, mutta minun on valvottava, että lakejamme noudatetaan. Useita kertoja hän on tehnyt itsensä syypääksi Kapina-hankkeisiin ja niskoitteluun. Hänen täytyy kuollaa. Kuolema, kuolema hänelle. Huusivat muutamat etumaisina seisovat merirospot. Kuolema ja oikeus. Ei enää uusia murhia. Huusivat siihen vastaukseksi useat taempana seisovat. Ketke siellä takana puhuvat. Eilen oli liiankin monta murhaa. Ei enää uusia murhia. Huusi moni ääni yhtä aikaa. Astukot esiin, jotka siellä puhuvat. Karjaisi kain vihasta sähkyvin silmin. Ei kukaan totellut käskyä. Alas, miehet, ja tuokaa francisko tänne. Koko laivan miehisto lähti kannen alle, mutta eri aikeissa. Toiset olivat päättäneet ottaa nuorukaisen kiinni ja jättää hänet surmattavaksi. Toiset taas suojella häntä. Huului sekäviä huutoja. Ottakaa hänet kiinni. Toisella puolelta. Ei enää murhia. Kumpikin puolue varasi itselleen aseita. Ne, jotka pitivät franciskon puolta, liittyivät neekereihin. Toiset taas yrittävät raastaa poikaa kannelle. Syntyi pieni mellakkainen, kun puolueet pääsivät ryhmittymään, ja kummankin voimakkuudesta saattoi saada selvän. Francisko, joka huomasi, että häneen yhtyi melkoinen joukko, kehotti puoluenlaisiaan tulemaan mukaan, köysiportaita myöten, ja otti keulapaikan haltuunsa. Ne meerirosvot, jotka olivat yhtyneet häneen, antoivat hänelle aseita, ja hän asettui heidän etunenäänsä. Haavkursst, ja se osa laivaväkeä, joka oli asettunut hänen puolelleen, oli vetäytynyt peräkannelle ja kerääntynyt kapteenin ympärille. He saattoivat nyt suunnilleen laskea, voinka paljon väkeä oli kummallakin puolella. Franciskon joukko oli miesluvultaan suurempi, mutta kapteenin puolella olivat vankimmat ja voimakkaimmat, ja se on lisättävä rohkeimmat miehet. Kapteeni ja Haavkursst ymmärsivät kuitenkin vaarallisen asemansa ja pitivät aluksi viisainpana ryhtyä keskusteluun ja vasta myöhemmin rangaista uppiniskaisia. Muutamien minuuttia neuvoteltiin hiljaa molemmin puolin, mutta vihnoin astui Kain esiin. Pojat! Hän aloitti kääntyen miehiinpäin, jotka olivat kokontuneet Franciskon ympärille. Minusta tuntui ihan uskomattomalta, että tässä laivassa voisi syntyä eri puraisuutta. Päällikkönä oli velvollisuuteni ehdottaa, että lakiamme noudatettaisiin järkätämättä. Sanokaa nyt mitä haluatte. Minä seison tässä ainoastaan päällikkönänne ja tiedusten lakseni koko laivaväin mieltä. Minä en tunne vihaan tuotta nuorukaista kohtaan, olen rakastanut häntä, mutta kiitokseksi hän on purrut minua niin kuin kykärme. Eikö meidän tulisi pitää yhtä, sen sijaan, että asekkäressä se isomme vastakkain. Ehdotan siis, että ratkaisemme asian äänestämällä. Päättyipä äänestys, miten hyvänsä? Minä noudatan päätös tänne. Voinko tehdä sen enempää? Pojat, virkkoi Francisko vuorostaan, kun kapteeni oli lakannut puhumasta. Hyväksyn tämän ehdotuksen. Minun henkeni ei ole paljon arvoinen. Sanokaa, suostutteko äänestykseen ja alistutteko niiden lakien alaisiksi, jotka, niin kuin kapteeni sanoo, on laadittu järjestyksen ylläpitämiseksi laivassa. Franciskon puolella olevat merirosvot katselivat oma joukkoaan ja suastuivat ehdotukseen huomattessaan, että heitä oli enemmistö, mutta Haavkursst astui esiin ja sanoi, värilliset eivät tietysti saa äänestää, koska he eivät kuulu laivaväkeen. Tämä oli tärkeä väite, koska nekereitä oli viisi kolmattamiestä ja jolleen näitä otettaisiin lukuun, Franciskon puoltajat jäisivät epäilemättä vähemmistöksi. He kiel täytyyivät siis suastumasta ja asettuivat taas puolustusasentoon. Vielä silmän rapäys, huusi Franciskon astuen esiin. Ennen kuin kysymys ratkaistaan, tahtoisin mielelläni kuulla teidän mielipiteen eräästä toisesta laistanne. Minä kysyn teiltä Haavkursst ja kaikilta teiltä, jotka nyt olette minua vastaan. Onko teillä laki, joka sanoo, veriverestä? On, on, huusivat kaikki merirosvot. Astuko on siis päällikkönen esille ja vastatko on minulle, jos uskaltaa. Kain väänsi halveksien suutaan ja astui parin askeleen päähän Franciskosta. No, poika, tässä minä nyt olen. Mistä syytät minua? Ensin kysyn teiltä, Kapteni Kain, joka pidätte niin tunnollisesti kiinni siitä, että lakiemme kaikkia ankaruutta on noudatettava. Myönnättekö, että veriverestä on oikea laki? Se on aivan oikea, ja joka on kostanut vuoratetun veren. Ei ole lainkaan vastuussa vuorattamastaan verestä. Hyvä! Vastaan nyt roisto. Oletko murhannut äitini? Kain sääpsähti kuullessaan tuon syytöksen. Sanot totuus tai valehtelee niin kuin raukkaan. Jatkoi Francisko. Oletko murhannut äitini? Kaptenin kasvolihakset ja huulet vavahtelivat, mutta hän ei vastannut mitään. Veriverestä! Huusi Francisko. Laukaisten pistolinsa Kainiä kohti, joka horjahti ja kaatui aluksen kannelle. Haafkursst ja useat merirosvot kiirhohtivat Kaptenin avuksi ja nostivat hänet ylös. Hänen äitinsä Kai on sanonut sen hänelle viime yönä. Sopersi, vertavuotava Kapteni. Hän itse on sanonut sen minulle, virkkoi Francisko ympärillä seisoville. Kain vietiin kajuuttaan. Havaittiin, ettei hänen haavansa ollut kuollettava, vaikka verenvuoto oli kova. Muutaman minuutin perästä Haafkursst palasi elleen miestensallua peräkannelle. Hän huomasi yleisen mielipiteen kääntyneen Franciskon eduksi. Lakia veriverestä pidettiin näitä mitä tarkimin voimassa, ja itse asiassa juuri se esti miehiä alituisesti kahakoimasta keskenään. Muuten he olisivat vastanneet puukonpistolla jokaisen loukkaukseen. Haafkursst piti parhaana ryhtyä jälleen keskusteluun. Haafkursst, vastasi Francisko, minulla on esitettävänä ainoastaan yksi pyyntö. Jos siihen myönnytään, se tekee lopun näistä riitaisuuksista. Pyydän, että minut lasketaan maihin ensimmäisellä rannalle, joka laivasta nähdään. Jos te ja puolueenne sitoudutte tekemään niin, kihotaan omia puolustajiaan ja myös suostumaan. Minä suostun, vastasi Haafkursst, ja muut myös. Etteko suostukkin miehet? Suostumme, suostumme, huusivat merirosvot. Heittivät pois asensa ja lyöttäytyivät taas toistensa pariin, niin kun eivät koskaan olisi olleetkaan riidassa. Vanha sananlasku sanoo, että rehellisyyttä on varkaidenkin kesken. Merirosvolaivassa tiesi jokainen mies, että tuota sopimusta tarkoin noudatettaisiin, ja Francisko käveli laivan kannella tyynenä, kun ei mitään olisi tapahtunut. Haafkursst, joka kyllä ymmärsi, että hänen täytyi pitää mitä oli luvannut, tarkasteli kauan merikortteja kajuutassaan. Tullessaan jälleen kannelle hän muutti kuunarin suuntaan kaksi piirua pohjoisemmaksi. Seuraavana aamuna hän oli melkein puoli tuntia määrsyssä, ja laskeuduttuaan takaisin aluksen kannelle hän muutti jälleen suuntaan. Kello yhdeksän aikaan tuli näkyviin matala hiätasaari, ja puolen mailin päässä siitä Haafkursst käski kääntämään laivan vastatuuleen ja laskemaan peräpuolelta pienen veneen. Sitten hän kutsui kaikki miehet kannelle. Meidän on pidettävä lupauksemme, pojat, hän sanoi, ja laskettava Francisko maihin ensimmäisellä rannikolle, jonka läheisyyteen saavumme. Tuossa se rannikko nyt on! Ilkiä hymyllevisi roiston kasvoille hänen osoittaa saan alastonta hiätaserkkään, jossa oli tarjolla vain nälkään nääntyminen ja pitkällinen kuolinkampailu. Useat laivamiehet napsivat, mutta Haafkursstin puolue kannatti johtajansa, ja perämies oli toisten huomamatta kätkenyt kaikkien muiden aseet. Sovittu, mikä sovittu? Noutakaa Francisko tänne. Tässä minä olen, ja sanon teille suoraan, että niin autio kuin tuo alaston hiätaserkka onkin, pinän sitä kuitenkin teidän seuraane parempana. Käyn heti noutamassa arkkuni. Ei, ei, se ei kuulunut sopimukseen, huudahti Haafkursst. Laivassa saa joka mie sit se hallita omaisuuttaan. Minä vetoan koko miehistöön. Hän on oikeassa. Huusivat merirosvot, ja Haafkursst huomasi, että hänen oli myöntyminen. Olkoon niin sitten. Franciskon arkku laskettiin veneeseen. Onko siinä kaikki? Huusi Haafkursst. Eikö saa mukani ruokavaroja enkä vettä, pojat? Kysyi Francisko. Et saa, vastasi Haafkursst. Saat, saat, huusi rosvojen enemmistö. Haafkursst ei uskaltanut antaa asian mennä äänestykseen, vaan kääntyi kiukkuisesti pois. Neekerit toivat kaksi vesilekkeria ja muutamia silavanpalasia. Kas tässä, herra! sanoi Pompeius, ja pisti Franciskon käteen ongen siiman ja koukkuja. Kiitos Pompeius, mutta unohdin sen kirjan kajuuttaan. Tiedät hän. Pompeius nyökkäsi ja meni hakemaan kirjaa, mutta kului vähän aikaa ennen kuin hän tuli takaisin. Haafkursst oli vähällä menettää kärsivällisyydensä. Vene, joka oli laskettu vesille, oli sangen pieni. Siinä oli purje ja kaksi paria airoja, ja kun siihen oli sijoitettu Franciskon arkku ja muut kapineet, ei siihen juuri muuta olisi mahtunutkaan. Joutui nyt, minulla ei ole aikaa odottaa. Hoputti Haafkursst. Francisko puristi usean miehen kättä, ja sanoi jäähyäiset kaikille, ja hänen pahimmat vihämiehensäkin tunsivat jukan sääliä tuota kova onnista nuortamiestä kohtaan. Vaikka he olivatkin sitä mieltä, että hänen poistumisensa laivasta oli välttämätöntä, he ymmärsivät kuitenkin antaa arvoa hänen rohkeudelleen ja päättäväisyydelleen. Ne ominaisuudet vaikuttivat heihin aina voimakkaasti. Kuka soutaa pojan maihin ja tuo veneen takaisin? En ainakaan minä, vastasi yksi. Seteko painaisi tuntoani iän kaiken. Kaikki näyttivät olevan samaa mieltä, eikä ketään vapaaehtoista ilmoittautunut. Francisko hyppäsi veneeseen. Ei tässä ole tilaa kenelekkään muulle kuin minulle, ja minä soudan itse itseni maihin. Hän huusi. Hyvästi pojat, hyvästi. Seis, ei se käy laatuun, vennettähän ei saa pitää. Hän voisi päästä pakenemaan sillä saaresta, huusi Havkhurst. Ja miksi poikaraukka ei saisi yrittää? Vastasi laivaväki. Sallikaa hänen pitää vene. Niin, niin, jättäkää hänelle vene. Havkhurst huomasi jälleen olevansa vähemmistönä. Tässä, Herra Francisko, tässä kirja. Mikä se on? Äriäsi Havkhurst ja tempaasi kirjan neikerin kärestä. Se on hänen biblia. Francisko odotti kirjaansa. Antakaa minulle kirjani, Herra Havkhurst. Enkä Anna, vastasi tuo ilkeä heittiö ja viskasi kirjan mereen. Hän ei saa sitä, olen kuullut sanottavan siitä olevan lohdutusta murheellisille. Francisko työnsi veneen erilleen kuunarista. Tarttui airoihin ja souti kuunarin peränpuolelle, jossa hänen onnistui tavoittaa vielä venen pinnalla kelluva kirja. Hän laskisen peräteli ole kuivumaan ja souti sitten maallettain. Sillä välin oli kuunari jättänyt hänet jo kauas jälkeensä. Ennen kuin Francisko oli ehtinyt hieltä särkälle, hän rungo oli katomaisillaan pohjoisen taivaan rannan taa, yhdeksännen luvun loppu, meri rosvo, kymmenes luku, kirjoittanut Frederick Marriot, suomentanut Carlo Cramsu. Tämä LibriVox äänite on julkista omaisuutta. Kymmenes luku, hieta särkkä. Ensimmäisen puoli tuntisen ajan, jonka Francisko vietti autiolla särkällä, hän katseli sekaviien ajatusten vallassa siihen suuntaan, mihin meri rosvo laiva purjehti. Hän muisteli tuossa laivassa sattuneita tapauksia ja palautti mieleensä entisten toveriensa erilaiset luonteet. Niin inhottavilta kuin hänessä tuntuivatkin nuo miehet, meidän parissa hänen oli ollut pakko elää. Ja niin hartaasti, kuin hän oli halunnutkin päästä pois koko laivasta, hän ehti kuitenkin tuntea moneen kertaan kuunärin purjeiden vähitellen kokonaan häipyässä silmistä, että olisi ollut parempi pysyä laivassa, kuin heittäytyä näin toivottamaan asemaan. Ei, ei! Hän huudahti ajateltuaan asiaa lähemmin. Parempi kuolla tänne, kuin elää meri rosvojen parissa näkemässä kaikkia niitä kauhutekoja, joita he tekevät. Vielä kerran hän loi katseensa häipyviin valkoisiin purjeisiin ja istuutui sitten pehmeälle hiäkalle vaipuen syviin ja surullisiin ajatuksiin. Unnes paahdava auringonpaisten jälleen muistutti hänen asemastaan. Hän nousi ja rupeisi miettimään mihin olisi paras ryhtyä. Pienen veneen, jolla oli saarelle tullut, hän veti ylemmäksi maalle ja kiinnitti kokkanuoran airon, jonka tunki syvälle hiäkkaan. Hän tarkasteli sitten särkkää lähemmin ja huomasi, että ainoastaan pieni osa siitä oli kuivilla nousuveden aikana. Korkeen kohta, pienoinen kumpu, joka oli 15 metriä ympäri mitaten, ei kohonnut täyttä viittämetriä vedenrajaa ylemmäksi nousuveden ollessa korkeen millaan. Sinne hän päätti viedä kapineensa ja palasi siksi venenlua, nosti siitä pois arkun, veden, ruokatavarat ja mitä muuta hän oli saanut mukaansa, sekä laahansi tavarat valitsamalleen paikalle. Sitten hän otti aerot ja pienen purjeen, joka onneksi oli jätetty veneeseen ja vihdoin hän hinasi veneenkin samaan paikkaan, vaikka se kysyikin suuria ponnistuksia. Lupuneena hän otti vesilekkeristä kulauksen virkistykseen. Kuta pitemmälle päiväkului, sitä sieltämättömäksi kävi kuumuus, mutta se kiihotti hän ta uusiin ponnistuksiin. Hän käänsi veneen kumolleen ja hän en onnistui saada sen keula ja perä, kahdelle pienelle töyränteelle, niin, että keskikohta oli metrin verran maasta koholla. Voijaksi auringonsa teiltä hän veti purjeen veneen päälle ja pingotti sen hankaimiin. Vesilekkerit ja ruokatavarat hän veti veneen alle, mutta jätti arkun ulkopuolelle. Hankittuaan sillä tavoin suojaa päivän helteeltä ja yhden kosteudelta, hän ryömi itse veneen alle odottaakseen sen katveessa yhden tuloa. Fransisko tiesi osapuilleen, millä paikoin oli. Hän otti esille merikortin ja tarkasteli rannikkoa Saaraksen selville, kuinka kaukana siitä hän todennäköisesti oli ja oliko hänellä toivua saada apua. Hän totesi olevansa hieltä särkällä noin 700-ailin päässä Sainte Thomas Saarista, lähimmästä paikasta, missä hän saattoi toivoa näkevänsä europalaisia. Fransisko oli varma siitä, ettei särkkävoinut olla kauempana, kuin neljän tai viidenkymmenen maailin päässä itse rannikosta. Mutta saattoiko hän uskaltautua sikäläisten hurjen alkuasukkaiden armoille? Hän tiesi, miten pahoin europalaiset olivat näitä kohdelleet, sillä niihin aikoihin oli tavallista, että orjakauppiaat menivät maihin ja väkivalloin raastoivat asukkaita orjiksi. Mahdollista kuitenkin olisi, että häinen onnistuisi kohdata jokin niistä harvoista rannikkopurjehtioista, joiden vielä oli tapana vaihtaa tavaroita kultaan ja norsun luhun. Fransiskon asema oli todella surkea. Hän oli yksinään ilman avun toivoa. Ruokavaroja ainoastaan muutamaksi päiväksi, erossa kaikista muista ihmisistä ja ainoastaan sen verran lujaa maata jalkojen alla, ja se nipin napin pelasti hänen joutumasta äärettömän, joka puolella silmin kantamattomiin leviävän valtameren uhriiksi. Ja kuinka vähäinen pelastuksen toivo olikaan? Hän oli satojen mailien päässä ihmisistä, joilta mahdollisesti olisi voinut odottaa apua, ja ainoa keino, millä päästä heidän luoksensa, oli pahainen pähkinänkuari, ensimmäinen myrsky auttamattomasti murskaisi. Siihen suuntaan Fransiskon ajatukset liikkuivat, mutta pienhän tointui epätoivostaan. Hän oli nuori, rohkea ja toiveikas. Ihmisen sisimmässä on oman neuvokkuuteen ja voimamponnistuksiin luottava ylpeyden tunne, joka kannustaa ihmistä, ja tekee hänet voimakkaamaksi, sitä mukaan kuin vaarat ja vaikeudet kasvavat. Kuumuus oli niin läpitunkeva, että Fransisko lähätti saadakseen ilmaa keuhkoihinsa, maatessaan koko päivän veneen katveessa. Pieninkään tuulenkare ei rikkonut meren rasvatyyntä pintaa, koko luonto tuntui vaipuneen kammottavan horrokseen. Vasta silloin, kun yhän variot levisivät tuolle autiolle paikalle, Fransisko uskalsi tulla esille turvapaikastaan, mutta hän ei sittenkään saanut virkistystä. Ilmassa oli jotakin luonnottoman helteistä ja painostavaa. Niin tukeheruttavaa, että se oli harvinaista näilläkin leveysasteella. Fransisko käänsi silmänsä taivasta kohden ja hämmästyi, kun ei näkynyt ainoatakaan tähteä. Taivaan peitti harmaa sumuverhoon. Hän silmäsi taivaan rantaan, mutta sitäkään ei voinut erottaa. Synkkä pilvikerros ympäröi sitä joka taholta. Hän meni rantaan. Ei pienintäkään mainingin loisketta. Äänetön valtameri näytti lepäävän kuolonuneen vaipuneena. Se oli ikään kuin tylsässä horros tilassa. Fransisko pyyhkäisi hiukset kuumalta otsaltaan ja loi vielä silmäyksen merelle, mutta hänen sydäntään kouristi sitä katsellessa ja hän heihtäytyi pitkäkseen hiakalle. Siinä hän loiui monta tuntia hurjaa epätoivoa lähentelevässä mielen tilassa. Vihnoin hän kuitenkin tyyntyi, kohottautui polvilleen rukoili voimaa ja nöyryyttä, mukautua jumalan tahtoon. Noustuaan taas jaloilleen ja tarkastaessaan valtamerta hän huomasi siinä paraikaa tapahtuvan oudon muutoksen. Synkkä pilvikerros oli kohonnut taivaan rannalle. Pimeys oli käynyt yhä sakeammaksi. Ilmaista kuului kumeaa kohinaa, aivan kuin tuuli olisi puhaltanut, vaikka meri oli rasva tyyni kuin pieni lampi. Kaikista merkeistä saattoi päätellä, että jotakin oli tulossa. Nuori mies odotti odottamistaan. Nyt kohina kasvoi kovemmaksi. Ankara tuulenpuuska hipaisi siellä täällä muutamassa kohden tyyntä vedempintaa, mutta laakkasi sitten yhtä nopeasti. Sitten kuului humisevia, valittavia ääniä ja vihinoin kaukaisen ukko sen jurinää, joka yltyi yhä kovemmaksi. Vedempintaa näkyi lakaisovan musta juova. Se läheni hirmuista vauhtia ja yhtäkkiä puhkesi hurja radumyrsky raivoamaan. Ensimmäinen tuulispää tuli niin äkkiä ja odottamatta, että se paiskasi Franciskon kumoon maahan ja hän ymmärsi parhaaksi pysyä paikallaan, sillä myrsky tubrutti irtonaista hiakkaa hänen ympärilleen sellaista vauhtia, että se sokaisi silmät ja esti näkemästä metrinkään päähän. Hän oli ajatellut ryömiä veneenalle suojaan, mutta ei tiennyt, mihin suuntaan oli mentävä. Kauan ei hieltä myrskyä kuitenkaan kestänyt, sillä vesi, jota myrskyn voimakkaat siivet roiskuttivat korkealle rannalle, kostutti hiäka niin, ettei se enää pyrynnyt ilmassa. Francisko huomasi kastuneen saa läpimäräksi ja kohotti päätään. Muuta ei voinut nähdä kuin taivaanlain, joka oli kammottavan synkän pimeyden peitoissa, ja meren, joka näytti äärettömältä maidonvalkoiselta vaahtoa kiehuvalta ja kuitenkin liikkumattomalta kattilalta, ikään kuin rajutuuli olisi pakottanut sen pysymään rajoissaan. Mutta vesipeitti jo toisen puolen hiäkkäsärkästä vaahtopyörteiden ryöpyteessä toisen puolen yli ja nyt avautuivat taivaan ikkunat. Sade ja myrskyn pärskyttämä suolainen roiske hakkasivat ja valelivat nuorkaisparkaa, joka makasi yhä siinä, mihin oli heittäytynyt. Aalto, joka loiskahti äkkiä hänen ylitseen, osoitti kuitenkin, ettei hän voinut kauemmin viipyä paikallaan. Meri nousi nopeasti, ja ennen kuin hän oli ehtinyt siirtyä nelin kontin muutaman askelen eteenpäin, tuli toinen raivoisaalto, antaen hänelle uuden varoituksen. Hänen täytyi nostaa pystyyn ja kiivetä hiätäsärkän korkeampaan osaan, jonne hän oli korjannut venensä ja tavaransa. Sateen ja vahdon sokaisemana hän ei nähnyt mitään. Äkkiä hän kaatui. Hän oli kompastunut vesilekkeriin ja iskipäänsä merimies arkkuun. Mutta missä vene oli? Se oli poissa. Varmaankin raivoava myrsku oli lakaisut sen mereen. Voi, kaikki toivo oli siis mennyttä. Jolleivat hurjat aallot huuhtaisisi häntä mereen, hänellä ei olisi muuta neuvoa kuin koittaa pidentää elämäänsä muutamia päiviä ja sitten kuolla. Kolahdus, jonka hän kaatuessaan oli saanut päähänsä, ja veneen katoamisesta johtuva mielen masennus vaikuttivat hänen niin lamauttavasti, että hän meni hetkeksi tiedottomaksi. Kun Fransisko jälleen virkosi oli näky taas muuttunut. Häntä ympäröivä laaja-avaruus oli noussut rajuun, telottavaan raivoon. Aallot rjuivät kilpaan raju-myrskyyn kanssa. Koko hieltä särkkä, lukuun ottamattaa sitä nyppylää, missä hän nyt makasi, oli valkean kuohun peitossa, ja hänenkin turvapaikkaansa loiskahti toisinaan aalto, joka muita korkeampana ja voimakkaampana, vyöryi melkein hänen jalkoihinsa asti. Fransisko valmistui kuolemaan. Vähitellen pimeys kuitenkin hälveni. Pilvi Kerros oli kadonnut taivaan rannalta, ja Fransisko toivoi. Niin, mitä hän toivoi? Pelastuvansa nyt uhkaavasta kuoleman vaarasta, joutuakseen vielä kauheanman kuoleman uhriksi. Pelastuvansakko raivoavilta hyökyalloilta, jotka nielisivät hänet ja muutamassa silvenrapäyksessä vapauttaisivat kaikista tuskista ja kärsimyksistä. Nääntyäkseen nälkään paahtavan auringon paistensa, menehtyäkseen janoon. Fransisko kätki kasvonsa käsinsä ja rukoili. Jumala, tapahtukoon tahtosi, mutta salli armoissasi merennoista yhä korkeammalle, mutta meri ei enää noussut. Myrskyn ulvantavaimeni vähitellen ja vaatoavat aallot tottelivat jumalan käskyä. Särkään keskikohdalle saakka ne olivat vyäryneet, mutta ei ylemmäksi. Päivä koitti, taivas valkeni. Ensimmäinen punertava hohde, joka ilmoitti valon ja lämmön palavan. Valaisi jo levotonta taivaan rantaan. Kun epätoivoisen nuorukaisen silmät äkkiä kiintyivät suureen, tummaan esineeseen, joka kellui Myrsky-alloilla. Siellä oli laiva, jossa oli vain yksi mastopystyssä. Se keikkui kovasti ja tuuli painoisita suoraan särkkää kohti, jossa Franssisko oli. Aluksen runko kohosi korkealle aallon harjalle ja kattosi taas tuokioissa hänen silmistään kuahuvien hyökyjen väliin. Se menee palasiksi, ajatteli Franssisko. Se on hukassa, meriniehet eivät huomaan särkkää ja hetkeksi unohtain oman surkean asemansa, hän olisi antanut laivalle varoitusmerkin, jos vain olisi voinut. Nuorukaisen odottaessa, mitä tapahtuisi, aurinko nousi kirkkaana ja loistavana valaisemaan tuota edessä olevaa murhennäytelmää. Laiva lensi eteenpäin Myrskyn käsissä ja tuli yhä lähemmäksi karja. Oli hirmuista nähdä ja tuskallista tietää sen kiitävän turmioon. Vihdoin Franssisko saattoi erottaa laivassa olijat. Hän huitoi käsillänsä, mutta hän tämä ei huomattu. Hän huusia kiljui, mutta hänen äänensä hukkui Myrskyn ulvontaan. Laiva tuli yhä lähemmäksi, ikään kuin sen kohtalo olisi jo ollut ratkaistu. Kun se oli parin kaapelin mitan päässä karista, huomattiin laivassa vihdoin vaara. Mutta se oli jo liian myöhäistä. Laiva yritti kääntyä laitatuuleen, mutta aalto toisensa perästä ajoi sitä särkkää kohti. Se karahti pohjaan, ainoa pystysaulut mastoromahti mereen ja kohisevat aallot riensivät täydentämään hävitystyätä. Kymmenen luvun loppu.