 I det her fordrag vil jeg gerne tale om muskernes politivighed. Og når jeg vil det, så er det fordi forskningen, som vi har lavet de sidste 10-15 år, har flyttet vores opfaldelse af, hvad muskeltræthed er for noget fra en opfaldelse, hvor vi har tænkt, det har noget med, at muskerne mangler styrke, til en opfaldelse af, at det er muskerne, der blev upolivet i deres kommunikation med hjernen. Og baggrunden for det her er, at ligger i den måde hjernen, styrer vores musker på, og den måde muskerne virker på. Det er nemlig sådan, at når muskerne skal aktiveres, så foregår det ved, at hjernen sender nogle elektriske impulser via navbanderne ud, til de enkelte muskelceller. Og derude, der aflæser muskelcellerne signal størrelse, og så starter det i en kontaktion op. Men den kontaktion er fantastisk langsom. Og grund til denne langsom, det er, at kontaktionen foregår ved, at der inde i muskelcellerne ligger nogle lange tråde, og de kråde de kravler hen langs hinanden, og så blev muskeren kortere. Altså hvis I tænker om min underarm af muskeren, og alle borgerne af muskelænderne, og så kommer der hinanden ned for hjernen, så begynder I at kravle. Men den kravle process tager tid. Og den tager så lang tid, at hvis hjernen venter med, at der aktiverer musklerne til verbu for bevægelsen, så er det for sent. Altså hvis der kommer en boldflyvende mod os, og vi venter til, at bolden er der med at starte muskeren op, så får vi den på næsen. Vi er nødt til at aktivere muskeren længe før, og det betyder, at hjernen borer en slags get- og hope-strategi, når den aktiverer musklerne. Og sådan er det altid. Og for at den her get- og hope-strategi fungerer, så er det to ting, der skal være opfyldt. Den er, at verden skal være forsigeligt. Og der har vi det problem. I kender det godt, I står op og mården, og så står der en flask mel på bordet, og I tænker, at den er helt fuld. Hjernen getter, der skal løftes i kilo, og så er det sådan her. Hopp, det var fordi det var først tomt. Og det er et eksempel på, at hjernen getter hope-strategi til at fejle, fordi verden ikke var forsigeligt. Og muligheden for at korrigere, når vi laver fejle, er ganske lille, fordi det tager lang tid at ændre en kontaktion. Den anden ting, der skal være opfyldt, for det her fungerer, det er, at muskeren skal være politvig. De skal bør det samme hver gang. Det bliver bedt om det. Men her kan vi se, når vi går ind og møgler på effekten på musklerne, at de signaler hjernen sender, så kan vi se, at når muskret bliver trættet når de arbejder hårdt og også i forbindelse med f.eks. sygdomme, så falder effektiviteten af deres mulighed, eller deres evne, til at aflæse signalerne. Hvis det sker, så har hjernen kun den mulighed, at øge intensiteten i de signaler, den sender ud. Men når hjernen skal øge intensiteten, de signaler den sender ud, så får den det problem, at det er lidt uvandt for den, så bliver vores bevægelse lidt ukordineret. Det andet problem, vi får, er, at hjernen følter sig træt. Og det betyder altså, at muskeltrættighed stor set er noget, der foregår i hjernen, fordi hjernen blev skuffet over den, ikke fik det en bad om. For os, der laver muskelforskning, der betyder det selvfølgelig, at hvis vi gerne vil forske i årsager til at muskler tager på funktionen, når vi er syge, f.eks. og mulighederne får afhjælpe det, så må vi sikte ned i kommunikationen, men hjernen og muskler, mere end vi skal sikte ned på målinger af musklerne, som egentlig i styrke. For jeg, muligbart, kan jo kunne tilbage nu og sænke, at der er altså en skabelig bevis for, at den enormt trætighed, I kan føle dagen efter, et meget hårdt arbejde, hvor I er helt udmattet og synes, at jeres muskler er helt, at fuldstændigt trættet, den ligger i kommunikationen, og derfor har I mulighed for, ved at skyde hårdere på musklerne, at kompensere for det, det er jo bare et spørgsmål om, om I gider tage sammen. Tak for, at jeg så er mærksomhed.