 Det vandrande diäknarne, Bondi historia av Agricola, Viktor Rydberg. Detta är en LibriVox inspelning. Alla LibriVox inspelningar är fria, publik domen. För mer information eller för att frivilligt bidra, gå in på LibriVox.org. Inläsning av Lars Rolander. Sjunde kapitlet. Det är båda rivalerna. Patronen och kronolänsmannen lämnade matsalen och återvände till kontoret. Spökvist antog en allvarsam, imponerande uppsyn och slog sig ned i soffan. Patronen la armarna i kors bakom ryggen och såg fundersam ut. Sven masmästare inträdde. Han hälsade herrarna hövligt och stannade vid dörren med mössan i hand. På jättens panologet dystert mål, och i hans annars så klara och lugna blick visade sig något som antydde oro och fälsspänning. Gafton min påträpplig stål, sa Patronen frynkligt. Jag har låtit kalla dig hit på att tala med dig i en viktiga pär. Brors bökvist, du ser här, den av mina talrika arbetar undravande för vilka jag hyser det största förtroendet. Jag ger mig nöje stål, det viss ord, att han är en skicklig, ordentlig och trognarbetare. Fängna mig att höra, sa spökvist Nåditt. Gör dig alltid förkent av sådant bröm, min vän. Sven teg och snodde mössan mellan händerna. Patronen gick ett par steg över golvet och fortfår. Jag anser det både för en plikt och en glädje att göra mina underhavande lyckliga. Sven såg vid denna oväntade bekännelse högst förbluffad ut. Spökvist smålog omärkligt. Och där en hava min asträvanden alltid varit inriktade. Fast jag må hända många gång misstagit mig om medlen, och i ännu flera fall haft att göra med människor, som jag gjort sig förkent av min välvilja. Det glädjer mig desto mer då jag finner ett tillfälle att visa mitt hjärtatsfilantropiska böjelser utan att missbruka min godhet och spela den på ovärdiga. Min kära, Sven, jag har fattat stort intresse för dig och beslutat att göra vad jag kan för din framtida lycka. Det är kontrakt genom vilket jag är din husbonde i snart ute. Och jag vill ungärna förlora en så trogen tjänare. Vill du för ännu ett år stanna kvar i min tjänst, jag ska giva dig ökad avlöning, min vän. Ja, vi skola nog komma överens. Men förlå för patron, svarades Sven. Jag har funderat på annat håll. Jag vill försöka att bli min egens med. Så, när jag säger ingenting därom, jag har just för din räkning tänkt på detsamma. Men sätt dig ned, min vän, jag har mycket att tala med dig om. Sven satte sig på en stor vid dörren. Vad skulle du säga, fortfar patronen, om jag härmed i här kronolensmans bökvis närvaro förbinder mig att efter din tjänstetidslut skänka dig en egen liten jordlapp, bygga på densamma ens media, för sedan med alla inventarier och där tillgivade jag ett par hundra riksdalar att börja din rörelse med. Bevara mig, är det verkligen patronens mening, farade Sven och fäste på brakander en blick som på en gång uttryckte mistroende och överraskning. Min allvarliga mening, försäklade brakander. Nå, min gosse, slå mig i hand och tacka mig. Sven räckte patron sin stora valkiga hand, men icke utan en inre motgjudande känsla, till han anade att något låg på djupet av denna ovanliga vänlighet och frikostighet. Hon är då blir din egen, satt bökvist, vill jag tro att din första tanke blir att gifta dig. Naturligtvis infälld brakander och klappade Sven på axeln. När man kommer i så lysande omständigheter, så måste man dela dem med en trogen maka, annars är det ingen välsignelse med dem. Du ska tro, Sven, att jag också har gjort upp en plan i det i hänsynet, jag vill göra din lycka fullständig, min gosse. Jag tackar patronen, sa Sven, och vände sig oroligt på stolen. Jag känner en flicka som råkat bli kär, jag har riktigt olyckligt kär ute i dig, Sven. Hmm, jasså, du ska fria till henne, min gosse och ditt genast. Hon är dig värtig, ja på sätt och vis blir det dig en ära att få ni till östra, jag vill göra er begge lyckliga. Det är mig ett ord min hushållska, Mansel Petronella, som förgapat sig i dig, hon är kär över öronen, stackars menschen. Mansel Petronella, det kan aldrig vara patrons mening, utbrass Sven blossande röd i ansiktet. Jo, min vän, visserligen är hon av så kallat bättre folk, men kärliken jämnar allt, och då du nu vet att hon själv önskar dig till man, så bör du ej vara förlegen för den saken. Jag tackar patronen för hans goda avsikt, sa Sven och stigg upp från stolen, men att jag skulle fria till Mansel Petronella, det blir aldrig av. – Vad säger du? – utbrass patronen och ställde sig med korslagda armar framför Sven. – Blir det aldrig av, säger du? – Är det bondblighet eller träd ska va va? – Inte dera, svarade Sven Lung. – Vad jag menar, att jag aldrig i världen vill ha Mansel Petronella. – Snack och dom heter. – Infölj patronen. – Jag vill säga dig, Sven, att du bär dig rätt otäksamt och illa åt. – Du ska inte tro att jag emnar skänka jordlappen och smedjan och de 200 rittstalerna åt en trädskande, motvillig tjänare. – Jag fester vid min gova till bestämda villkor att du gifter dig med Mansel Petronella. – Du hör nu. – Sjukt icke din lycka egensinnit ifrån dig. – Jag märker nog att jag måste försöka patronsgovan, sa Sven. – Patronen stod en stund tyst, lika som om han ej väntat sig detta bestämda avslag. – Spökvist är emot utplast. – Är du galen, kar? – En otack sammare tölp har jag aldrig sett. – Ja, brorspökvist, sa patronen och skakade på huvudet. – Du ser nu själv hur det är, när man menar väl med sitt folk. – Man belönas blått med uppståtshit och otack. – Det är en gammal sats att man aldrig bör göra en bonde gott, fortfarande spökvist. – Nej, striker det enda som hjälper på ett ydligt folk. Sven rätade sig till sin fulla längd och mätte spökvist med en föraktlig blick. Men i trots den stolthet som vill ensmannen sårande ord framlyst på hans panna, var ynglingen's hjärta sorgsöt och beklemt. På vägen mellan masugnen och herregården hade svalgrim framkast att åtskilja dunkla hänsyftningar på vad som nyligen timat mellan patronen och Johanna. Dessa hänsyftningar inträngde som dolkstyn i Sven masmästare spröst, men en känsla av stolthet och manlighet förbjöd Sven att ställa nyfikna frågor på den av honomgyppt föraktade bekänslösken, vars falska ögon lysde av skadeklädjen. Sven förstod sig föga på list och krokvägar, men ikke desto mindre började han starkt misstänka att det av patronen framställda och med så lockande fördelar förenade giftermålsförslaget, stod i samband med vissa andra avsikter. Han vände sig nu till husbonden och sa om en stämma som han försökte göra lugn och fast. Jag ber patron icke tro mig så illa som att vara elak och otacksam, men det är mig omöjligt att göra som patron vill, för jag har givit Johanna brant mitt löfte, och det sviker jag aldrig. –He he he, skrattade spökvist. –Det var min löjlig figur. –Men är du rättssäker på att Johanna vill ha dig? –frågade Bracander, i det han med konstlad munteriet instämde i spökvist skratt salva. –Ja, det är jag fullt säker på, svarade Sven öppet och trojärtat. –Men ser du, fortfarande Bracander, om det nu händer sig så att en bättre friare än du, en rik, mycket rik och därtill förnemann, ville göra Johanna den äran att taga henne till hustru, vad skulle du säga om det? –Jo, svarade Sven med återvunnen fasthet, jag skulle säga, att om den rike mannen förut vet att Johanna är min trolovade, så bär han sig åt som en dålig karr. –He he he, grinnade spökvist. –Den oförsämde lörken har mål i mun, det hörs väl. Bracander blev som ett rövstruket plank i ansiktet och hans små ögon började plira på ett sätt som förkunnade ett förestånd utgrått. I meller tid ansåg han ännu ikke tiden vara inne att giva sin vrede lösat tyglar, han behärskade sig och fortfår. –Men, om du tycker om flickan, så skulle du väl icke vilja stå i vägen för henne slycka min vän. –Menar patron att hon skulle bli lycklig bara hon får en rik mann? –Ställ inga frågor på mig karr, utan svara själv. –Då vill jag svara, att jag känner Johanna bättre än att hon skulle tänka så. –Anna skulle icke värdera henne så mycket som en utsliten skå. –Nej, då skulle den rike mannen gärna få ta henne. –Sven torkade sig här vid Jögonen. –Men se Johanna vet att jag kan arbeta och försörja en hustru så bra som någon i min ställning. –Och skulle onda dagar komma så vet hon att Guds ord att en hustru ska dela gift och lätt med sin mann. –Ja, herr patron, Johanna och jag och hennes föräldrar har ofta talats vid om den saken. –Hon vill gärna slita ont för min skull, om Gud så vill. –Där sticker läsa den fram. –Är det icke för löjligt, brodvakander? –Gryntade spökvist. Sven rådnade och en krampaktig ryckning kring han släppar visade att han ej var känslölös för den värdekronobekäntens upprepade hon. Svens naturligt häftiga lyne, liks om han stolta sinne, jätte lika växt och väldiga kroppskrafter var ett släktar. I hans ådrorr han friskt och oförfallskat det gamle vikingarnas blod. Han kände för ett ögonblick en hjärtinnelig lust att riktigt gast krama länsmannen, men han sansade sig och höll sitt lyne i tygen. Men att besegra en rättvis och oepörligt retad harm kostar ansträngningar och tager större krafter i anspråk än dem Sven en gång visade sig äga då han införde förvånade djäknarne kystersläggan. Brakander delade i denna gång spökvists munterhet. Den lille mannen ställde sig en imposant posityr framför jätten, till svars bröst han ett och jämnt räckte och utbrast med häsröst. Men om den rike mannen som ämnade göra Johanna lycklig vore ingen annan än jag själv, jag själv har du! –Skulle du ändå våga kalla honom dålig karr? svarar på den frågan. –Jag tager dig mitt ord tillbaka i det fallet heller, svarade Sven, men så illa vill jag inte tänka om patron. –Ja så, du, lymmöl, du vågar kalla mig dit dålig karr! –Stammade Brakander, blågrön av ilskan. –Det ska du få umgälla. Vet du skurk att jag är din husbonde? Vet du vad det kostar att överfalla sin husbonde med okvädningsort? –Ja, är ditt vittne, Brakander, att ringen kallade en skurk och dålig karr! –Infölj spökvist. –Det var osanning. Det har jag aldrig gjort, genom eller Sven. Det var tvärtom patronen som –Dag är ditt vittne, fortfarst spökvist, att han beskylt dig för osanning. Det vill säga, kallade en lögnare och storjugare. –Fördde unika okvädningsort och det fällas av tjänare mot husbonde, bötes fyra dubbelt mot vad i lagen stadgat är enligt missjärningsbalkens femtonde kapitel. –Missjärningsbalken. –Du nämnde ett obrorsbökvist, sa patronen i det han med handen får genom sitt uppe. Under den samma hade ögonkänligen framblickstratt en ljus i det. –Jag har angående missjärningsbalken något vidare att tala med den här godjunkern. För tre veckor sedan försvann ur ståsmedjan enhåpsmedjärn av bästa kvalitet. –Jag har ännu icke lyckats upptäcka tjuven, men jag misstänker på goda skäl den här mannen. –Ett gatt infall, tänkte spökvist för sig själv. –Brakandel får ljusa till er åtminstone då han är isken. –Denna skamlösa beskyldning kom så oväntat och göd så förfärlig i svenskt ålsörron att blodet lika som misades i hans ådror. –Han bleknade och fattade så stark han annars var i dörrposten för att ej vackland. –Den som tror att ett rent samvetigt sånt ögonblick som detta är ett harnisk, mot vilket falska beskyldning har stått sig tillbaka som udlösa pilar, han känner ej människor naturen. –Djurenare det innre medvetandet är, desto större fasa och avfy hyser man för blotta tanken på trott. –Destå tyngre, ja olidlig känns misstanken, den oskyldige finner sig smutsad av en dylik anklavelse. –Om boven rådnar, bleknar och darrar då han sprott upptäckes, sker det blott av häpnad över att se sig blottad eller ha fruktan för straff. –Och då han hunnit bliva van vid dylika fataliteter, kan han med fräck panna möta vilken anklavelse som helst. –Hicke så den oskyldige, innan hans upprörda moraliska natur hunnit komma jämvikt, ska han ej kunna uthärda blicken från en like som misstänker honom. –Se bara, råpade spökvis, se hur han bleknar och darrar, han förråder sig själv, hans brott är öppenbart, jag skulle våga svära på att din älskänd skarpa blickbrobrakander träffat en rätte. –Ja, kan allgen ha utan tvivlstuligt det där hjärnet, jag går ed på det när som helst. –Patron, jag är oskyldig, jag lider icke bära en sådan misstänke, tag orden i herrans namn tillbaka, sa Sven. –Nej du, svarade brakander, strålanda av glädje. –Nej du, jag visste om att nu är tjuven, du ska svara in för tinget, var säker det på, och åka kronoschutt så liggar på skampallen. –Det ska bli en lustig historia, och kan jag icke fälla dig, ska jag åtminstone låta inflyta i din orlovsedel, att du är misstänkt för tjuveri? –Jaha, jag har väl rättighet att misstänka vilket av mina legojon jag vill. –Här är Gud, svarade Sven liksom för sig själv, icke ska domaren fälla mig för vad jag icke gjort, men mitt rykt och ansending för människorna blir fördärvat. –Det stannar alltid en misstänke på mig ändå, det vore för skräckligt. –Ja, såna är och läserna, bror, brakander, inföll nu spökvist. –Idel går ett snådliga och fromma människor på ytan, men då man bara kommer under föd med dem, är och det Idel tjuvar och kanaljer. –Den där jöken har nog gått i gårdskola, den gamle knäckten på trebenet. –Jag menar hans foster för Haltebo Lincoln, har uppfostrat honom på rätt sättet. –Han har lärt honom skäla, så har han säkert också lärt honom gömma. –Du lör aldrig få igen dit järnbrakander, då det kommer till såna livlig faksars händer. –Men jag, länsmallen, ska heddan efterhört gott öga på den där korporalen och hela lesade packet. –Svens ansikte glödde, hans ögon gnistrade, ådro när vi hans tinningar svelde. –Han hade hittinn tills med krampaktig styrka fasttalet i sin skäl den förmaningen, att det just är i frästelsen stund en kristen bör taga vara på sitt sinne och aldrig löna ont med ont, men nu var måttet rågatt. –Han kunde icke längre strida mot sin natur. Den flammande blick han fäste på länsmannen, förstummade denne, såsom om han sett jongelden över sitt huvud. –Den tappre kronobekänten makade sig instigtsmässigt upp i soffhörnet, så långt från Sven han kunde komma. –Aktade ju du ormtunga, sa Sven och knöt sin väldiga neve, vågar du yttra ett enda ord mer om min fosterfar, ska jag mörbolta dig din usling! Patron brakander började även, som han säger, draga öranen åt sig. Men uppstämde länsmannen ett nytt hy-hy-hy för att bemantla sin rädsla, och dessa oartigulerade ljud frambrakte på patronen samma verkan som trumpetens toner på den eldiga stridssängsten. Han ärinnades även sina husbondsrättigheter, och att han i nödfall kunde taga till retretten och ropa sina drängar till hjälp. Härmed livade han sitt mod, och med modet började återvreden gäsa över. –Kar, röt han, du har vågat kalla min vän och gäst, konungens befallningssavande här spökvist för usling. –Och det vågar jag kalla dig också, du lille otäckedverg, svarade Sven, rätta mig icke för mycket, hör du dem? Och en sån kar skulle Johanna ha, tvig! Utom sig av roseri och med tupénrest på enda lik pigsvinsttaggar ryckte patronen ned en chambrier från väggen. Länsmannen darrade som ett asplöv för vad som komma skulle. –Bra kan du, sa han, sansa dig i ett ögonblick och kalla in svalgrin, här kan behöva sig dvittne, svalgrin, svalgrin! Bekänt en svalgrin var icke långt borta. Han hade bakom dörren till matsalen lyssnat till uppträdet. Han inträdde nu, men la handen försiktigt på dörrlåset, för att, om så prövades nödigt, visa sin förmåga i konsten att försvinna. Patronens första avsikt hade varit att genast skrida till handling. Spökvis mellankomst och svalgrins inträde bestämde patronen att låta handlingen föregås av ett lämpligt tal. Och han upphov sin mun och talte sålunda, allt under det han viftade med chambriären. –Vet du, din tjus stryk vilka en husbondets rättigheter är då? –Nej, det tycks du keveta, men jag ska upplysa dig därom. –Jag kan ge dig en orlovsedel och förskaffa ditt presbetyg som förstörar din framtid och brännmarkar dig och görar dig avskydd av alla människor. –Du ska aldrig få arbete och bärgning, vart du vänder dig inom Sveriges landamören? –Om icke bland pionjärerna på Vanes, en sådan orlovsedel har jag också lovat dig och därmed håller jag åt. –Du har stulit hjärnet ur Storsmedjan. Jag kan må hända icke bevisar dig, men jag har rättighet att misstänka vem jag vill och därmed punkt. –Svalgren såg vid dessa ord särdelesbelåten ut, till han visste bäst vem som verkligen begått stölden och hans rygbar ännu märken som vittnade om vem patronen i själva verket misstänkte. –Men nog med dig, fortfarbara kandor, här finns också i Sveriges lag något som kallas husaga. –Kanske du icke vet vad husaga vill säga? –Din ryg ska snart få erfaren i min gosse. Jag har laglig rätt att mörbolta dig, att slå dig gul och blå, att piska dig så att skälen skriker i kroppen på dig. –Ja, laglig rättighet, inföljde en lagfarare spökvis, enligt Handelsbalkens 14 kapitel och Missjärningsbalkens 36. –Paragrafernas nummer är innan mig icke för tillfälligt, men odalydelsen i den ena är slårhuvudsbond eller matmoder legojonsitt. –Så att det där var delamt eller lytt, lägger det i laga bort. –Nepsa, det är ett skäliga förbrott dess. Vare ogilt. –Och vem annan bedömer om jag nepser skäliga än jag själv? –Fortfår brakander triumpherande. –Om jag finner skäliga att ge dig osäljigt med stryk, så är det min rättighet. –Mit sådant instrument som det här, patronen viftade ur chambriären, kan jag ej slå en sådan kyr som dig lam. –Men jag kan tappa blodet ur dig, kan hudflänga dig från topp till tå, så att ditt arm skinn hänger som en trasa, –och det ser du, är min rättighet i lagboken Gillad och stadfest på riksdagen 1734. –Patron skabare icke försöka, sa Sven, tydde skulle bekomma patron illa. –Ja, är en svensk man och en son av en som stypa till fält för sitt fosteland, därför tagja icke stryk, ser patron. –Om någon försöker vifta åt mig med piskor eller vad som helst, så ömkar jag honom, så länge jag har mina nevar i behåll. –I hören bägge två att han hotar slå sin husbonde, skrik brakander. –Vet du vad det kostar om du vågar slå igen, vet du dig? –Äh, det kostar bara 30 tupparsbö. –Infällsbö kvist. –Hihihi, bara 30 tupparsbö, enligt missjärningsbalkens femtonde kapitel. –Det är en små sak för en sån bondrygg, och så talar han om sin far som stupat i krit, –likaså om det skulle gälla inför lagen och fria hans hud för stryk, kars och befängd. –Så hjärt innerligt lustigt, rappa på honom, ni brakander. –Din far var väl i alla fall en tjuvliga som du själv, och här har du både för dig och din far och hela din släkt. –Nordfjärnordens kandidaten Nikolas Brakander höjde därmed fanbriären och riktade ett slag mot Svenståls ansikte. –Läder snartens susade luften, men innan den hunnit det åsiftade målet, hade Sven hejdat och fattat den med sin kraftiga hand. –Blovet rusade med fruktansvärd fart genom ynglingens ådror, det virvlade i hans hjärna, gäste i hans hjärta. –Bärskärka Lynytt hade fattat honom. –Han var färdig störtat sig över patronen och ramade honom med sina väldiga ramar, –då i samma ögonblick fosterfaders fromma allvarliga ansikte visade sig för hans inre öga. –Och han tyckte sig höra det heliga orden som denne släppar så ofta upprepat. –Bedgen för dem som gör ädelskada och förfölja äder, och Sven stannade mitt i anloppet och let sin hand funka, –men en gyppa ångessuck som utpressades ur hans sparm vittnade om den förfärliga ansträngning genom vilken han återvunnit sin besinning. –Vill den hotande rörelse Sven gjorde, hade patronen blivit likblick och gjort ett språng baklänges, –spökvist kryppit under toddebordet och svalgrän öppnat dörren för att helt inkognito lämna stridsplatsen. –Men då nog jätten plötsligt tycktes ombyta sinnelag och hans huvud med nedslaget uttryck sjönk mot hans bröst, –repade det trännehjältarna återmogd. –Det tog förgivet att tanken på det trettiotuppar spö hejdat den väldiges arm. –Ty av ädlare bevekelsegrunder skulle de själva ej avstått från en hem. –Spökvist satt sig åter i soffan, sedan han låts att söka efter sin näsduk under bordet. –Svalgrän intog sin gamla plats vid dörren och patronen började, –lik en arg hund rycka i fabriären som kvarstannat i svens hand. –Patron, sa Sven, tänk icke på att slå mig utan låta mig gå i fred härifrån. –Av det här samtalet kan endast ont uppkomma om det fortsättes. –Ty vi är och alla retade och vi brongt sinnelag. –I morgon ska komma tillbaka till patron om patron vill. –Slepp chambriären, slepp chambriären din hund! –För att patronen har ryckte ursinnigt i den samma. –Sven släppte den, och patronen som just gjorde en ny förtivlad ryckning, förlorade jämvikten, vände sig om i fallet, följ rakt lång i golvet och stötte näsan så illa, att blodet började flöda över tillgörna. –Mord, mord! kött brakander, under det svalgrin skyndade fram för att hjälpa sin herre på benen. –Mord och blåsutgötelse, hjälp, hjälp! skryck svalgrin med hjälstämma. –Spök vispet segleppen för att icke gabskrat åt vännen brakanders opfärd, var efter han vände sin av skadeglädje lysande blick på Sven, och sa, med mycket salvelse och högtidlighet. –Å, Lycklige, vad har du gjort? Du är hemfallen åt lagens hela stränghet. Ingen ting kan rädda dig ur rättvisans arm. –Sven stod lika som förstenad. –Är det icke hemmgång? Är det icke idkörsbrott? Kan jag ej få karn på förästning? –Väste patronen medan anskyndade att följa näsan i ett vattenfart. –Nej, nej, min vän hemmgång, är det väl icke? sa spökvisst med en beklagande åtbörd. –Jag måste nöja dig med 30 typar spö. –Jag vill ha honom häktad. –Jaj, min näsan. –Han får icke undkomma eller rymma. –Hos dig, såsom kornagens befallningssavande, gör jag mina anspråk gällande för att få karn inspärad. –Ginas, genas, förstår du? –Enligt andra paragrafen straffbalken skola missjarnis män, då saken går och liv eller kropp, och ej med penningar böta små, genast och färskjärning gripas i häktesättas utan uppskog för rätta ställas. –Anmärkte spökvisst. –Jag vill såligde strax skrida till verket. –Svalgrin, arrestera denne missjarnis män. –Svalgrin såg först på Sven, därefter på länsmannen, bugade sig och svarade. –Oenligen smickrada förtroendet, men som jag icke vet hur jag ska bära mig åt, får jag behövbefallning som anvisa mig den. –Rätt illa, mumlade spökvisst för sig själv, att jag icke har handbojer och fotblack med mig. Utan sådana mobiljer borde ingen omtänksam tjänare av konig majestät och kronan risa. Oja, som hemma har en sån vacker handboja och min egen invention, en handboja som jag ska uppvisa för landshövdingen och på vilken jag funderar att taga patent. –Länsmannens tanke hade lika som funnit icke i patronens skäl, du denne senare utbrass nu. –Svalgrin, yskrubben bredvid bordenliga handklover och en black, springe innast efter dem, det kom han ut i pass. –I mälletid hade patronens och Svalgrins ovan förmeldta nödrop, fört istället hela gårdens manliga och kvinnliga befolkning. Först duke dörren öppnades och man såg en hopp huvuden nyfiken titta in i rummet. Då drängarna såg att patronens då följa sin uppsvälda näs över tvättfatet, puffade det varandra sidan och beto i tröjärmarna för att ej genom skratt förråda beskaffenheten av sina medlidsamma känslor. Hur du saken egentligen tillgått visste icke, men det ansåg å för sannolikt att Sven Masmästare piskat upp deras husbonden. Spökvist, som var en försiktig fältare, uppgjorde genast den operationsplan han såg rådligast att följa. Hans ansikte rymkade sig på ett sätt som skulle uttrycka djup medlidande, under det han alkade Sven och fadeligt la sin hand på hans axel. –Min stackars gosse! sa han. –Min känsla ålägger mig i den sorgliga plikten att arrestera dig. Gör icke motstånd min vän. Hur ur du visligen skulle kunna begagna dig av dina ovanliga kroppskrafter, för att denna gång komma lös, så ska dock rättvisans arm för eller senare nå dig. Betänk även vad det kostar att sätta sig till motvärn mot en kronans tjänstemann i hans embetsutövning. Rör du mig i ovänlig avsikt bara med ett finger, så får du enligt missjärningsbalkens artonde kapitel som gällade med 200 dal spöter eller om du ejorkar böta 28 dyns fängelse vid vatten och bröd. –Sålig dess! –Fortfors bökvist är det han ur den nu återkomne svalgrins hand emotog hamklovarna. –Sålig dess inser du att motstånd blottskal förvärras saken. –Jag vill för övrigt i förtroende och för att lugna ditt hjärta säga dig. –Sbökvist sänkte härvid rösten till en viskning. –Att du när allt kommer till kritan slipper undan med adetonparsspö istället för trettiotu, är medan din förbrytelse egentligen skett i hastigt mod. –Mina vänner! –Sbökvist töjde nu sin röst och vände sig till det i förstugan församlade åskådarna, allt under det han gjorde handklovarna i ordning. –I sin här förriderar ögon ett varnande exempel, hur det går då tjänaren sätter sig upp mot sin husbonden. –Låt det bli äder till en häls- och samvarnagel! –Drängarna puffade varann i sidan och gömde sig den ene bakom den andra, kanske för att dölja det intryck spökvist predikan gjort på dem. En och annan syntes bekymrad, men dessa vore åsådarna som kände medlidande med Sven. –Räck fram dina händer! –sa Spökvist till denne. Sven vaknade vid dessa ord lika som ur en dröm. –Jag märker, sa han dystert, vad de fråga är, men tro icke att jag godvilligt låter mig bindas och släpas till skampålen. –Försök ej att komma fram med handklovarna. Det känner till ingenting. Jag vill hellre dö än vanhedras. –Så så, Gasse, frisk mod nu, hit med händerna! –sa länsmannen och fattade Sven. Sven stötte kronobekänten tillbaka, satte mössan på huvudet och sa, –Ajö, patron! Tack för denna gången! mig återse ni aldrig mer. Urvägen gott folk, den som törslägga hand på mig, får skylla sig själv. –Och härmed lämnade han rummet och gick obehindrad genom hoppen. När Bracander och Spökvist tunnit Sansa sig, ropade båda med en mun, –Grip, grip, ta fast honom! Låt honom inte komma undan efter honom era kanaljer! –Ja, ja, nådde, patron! Ja, ja, här på fallnisman! –skrik och drängarna och sprung omkull varandra i trappa i sin lossadiver, att efterkomma herrarnas befallning. Nedkomna på gården lyppade skrikande och höjtande åt alla håll utom det, i vilket det såg att Sven med fasta och långsamma steg avväxnade sig. Slut skundekapitlet till båda rivalerna är mest av Lars Rolander. Det vandrande djeknande bondiestoria av agrikkola Viktor Ryberg. Detta är en LibriVox-inspelning. Alla LibriVox-inspelningar är fria public domain för mer information eller för att frivilligt bidra gå in på LibriVox.org. Inläsning av Lars Rolander. Åttonde kapitlet avsked från hemmet. Det i föregående kapitelskildrade uppträdet hade förefallit, medan Johanna var borta vid sin far stuga. Förvirrad och utanförmåga att tänka en redig tanke lämnade Sven-Masmästare Herregården och gick han visste er vart. I hans skäl tummelade känslorna om varandra som vågorna på en vindpiska sjö. Harm och bitterhet över den skamliga behandling han lidit. Sammaningar, smärta och vemod vidgade eller sammanpressade hans hjärta. Så vandrade han länge knappt medveten om sig själv och utan att upplyfta sin mot marken riktade blick. När han slutligen återkom till besinning och såg sig omkring befann han sig in i djupa skogen och natt himlen med sin tysta skärne här välde sig över hans huvud. Trött nedkastade han sig vid foten av en gran och sökte samla tankarna för att med lugn betrakta sin ställning och fatta ett beslut om vad som borde göras. Har jag verkligen gjort mig skyldig till en förbrytelse tänkt han för sig själv? La jag icke band på mitt sinne fast det retade mig på det grulligaste sätt. Det anklagade mig för sjuveri och hånade min fosterfar för hans skutsfrukta och kallade även honom och min kötsliggarfar för sjuvar. När jag tänker både skydde dig i mig, jag skulle vilja strypa dem, det är uslinga. Misstänkt för sjuveri, det är ju förskräcklig. Jag kan aldrig uthörda den skammen, och så vill jag det häckta och dömma mig till svöpålen för att i tid och evigt vanara mig och låta mina fosterföräldrar dö i sorg och förtvivlan. Men kan patronen det? Det är ju han som förbrukte sig mot mig och gick i ja mot honom. Får en husbonde strafflös skymd för att misshandla sin tjänare och beröva om heder och ära. Nej, sådan kan icke rättvisande vårt land vara, det vore ju godlöst att bara tänka så. Men nu är rindrade sig svän att patronen och flera husbönder av samma skrotokong verkligen med lagens tillhjälp störtat oskyldiga tjänare, dem svän kände. I samma avgrunn som nu öppnade sig framför ynglingen själv. Det var så lödes möjligt vad svän i det längsta ville betyda. Ja, det var möjligt och även sannolikt atlänsmannen och hans hantlangare skulle jaga svän som ett oskeligt djur till dess de kunde gripa, inspära och föra honom infördomstol, där efter svän så övertygelse ingen rättvisa för den anplagade tjänaren var att vänta. Borde han fly? Ja, han fattade ett ögonblick detta beslut, men då kom han att tänka på sina fosterföräldrar, vilkas ålderomsstöd han var och mot vilka han hade heliga plikter att uppfylla. Han tänkte även på Johanna och i den bitra förtvivlade stinnestämning han nu var, pinade han sig själv med den misstanke att flickan kanske inte skulle ha något emot att få patronen till man istället för den fattige masungssträngen. Och vad som var ännu värre skulle svän kunna hysa den minsta önskan om Johannas hand sedan han blivit misstänkt som tjuv och genom ett nesligt kroppsraff blivit vanhedrad i sina egna och i alla människors ögon. Dessa tankar avlöste varandra oredigt och fruerat. Svän var i stånd att fatta ett beslut. Hans huvud sjönk mot bröstet och han sänder knötos med krampaktig styrka såsom om han med handkraft vill att söka avslita de osynliga snaror i vilka onskan och nedreheten insnägt honom. Om patron brakander i detta ögonblick varit i den olycklig och förbitrade ynglingen svåld vdå den båda dock nej innan svän hunnit följa bredens rop ur sitt sårad hjärta skulle jag helt visst en annan kraft som för vår ursprungliga natur i främmande fjättrat hans hemnande arm och om patronen rätt svän sin hand har uttalat ett enda försonande ord skulle svän med rört hjärta förlåtit all till sådant var sin helaget hos Corporal Brands fostersson. Svän kunde utan att hans muskler slappades sköta släggan från morgon till kväll men vid den fällskakning sådan som denna var han ej van han kände sig matt och förstörd och försönkt slutligen i en orolig av elaka drömmar störds slummer där han satt under den gamla granen mellan var slokande grenar stjärnorna nedblickade så vänligt och mild liksom skulle det väl att trösta honom och viska att varje jordisk sorg även den svåraste blott en övergående storm efter vilken förelseenare inte ett spår ska röjas på det lugnade hjärtatsytan. Svän vaknade vid fåglarna sklada morgonkvitter han önskade att vara en av dessa bevingade varelser som under godsblå himmel tillbringar sitt liv med kärlek, sång och den kära omsorgen om sin avföda men ingen spar faller till jorden utan godsvilja har ju räknat våra huvudhår därpå kom nu Svenna att tänka och denna tanke gav honom en viss styrkan han beslöt begiva sig till corporalen för att få råd och därefter återvända till starbet vid masungnen välbekant med skogen sviljande stigar valde han den kortaste vägen och såg snart insjönsvatten framglyttra mellan granares och tallanes stamar det var en vackert synad skåda hur ur skön spegel här och där glänste av morgensodens skull medan den på andra sträcker ennolog inhöljd i en lätt dimma liknande en genomsynlig spetsslöja som småningom höjde sig och försvann i den rena blå luften men endast en sinneslugne kan njuta av naturens skönhet den olycklig söga fröjda sig av himlens blå ängarnas grönska skogarnas skiftande prack det lugna och harmoniska i den övriga skapelsen bildar en nedtryckande motsats till hans eget förstämda tillstånd han känner sig som en från naturen utskjuten varelse genom sitt självmedvetande dömt att leva in helt annan osynlig värld av andliga konflikter av tankar, känslor och lidelser och nu den välbekanta röda stugan urvars skorsten en ditgrå rökpelare uppsteg i den lugna luften innan han inträdde gick han ned till båtviken och tvättade sitt ansikte i kalla sjövattnet för att därmed utlåna spåren av sina torrar och giva sig ett frimodigare utseende därefter steg han in mor kärstin stod vid spisen och sysslade med en gryta som var ingen att se ty Ingrid hade gått till ladegården för att mjölka kon och släppa ut fåren kärstin vände sig om och frågade varför svenn kommit vid denna ovanliga tid i gummas utseende och i den ton varmed hon gjorde denna fråga låg ej det gladlynta hjärtliga som fostasonen annars alltid rönte hos henne jag vill tala med far svarade svenn kärstin omtalade nu och tvära ord att korporalen tidigare på morgonen begivit sig väg till Växjö av orsak som vi känner svenn trodde först att anledningen till kärstins dåliga lyne låg här ute men han blev snart tagen ur sin villfarelse kärstin berättade och svenn åhörde med ångestfullt hjärta hur ledes patronen i egen person kommit och begärt Johannes hand var korporalen svarat patronen samt vad ja vi kunde i följa förloppet av kärstins ordström men svenn hade ihört många ord förrän han ömsområdnade och bleknade och kände sig lika som till inte ett jord den pina han nu undergick var sjufalt värre än den han undrade den föregående aftonen och natten är farigt ja det är din skuld svenn sa kärstin din skuld att sorg och oenighet och kiv kommit under vårt lugna tak din skuld att Johanna gått miste om en lycka som vår herre i sin godit vill ha bereda henne genom patronen din skuld att vi kanske blivar drivna från hus och hem och ändå har vad vi fört upp dig och vådat oss om dig som om vårt eget barn herregud det är tacken man får här i världen hade kärstin vetat att varje av dessa ord raspade som en slös såg den om de känsliga fivren av fostersonens hjärta skulle hon säkert lagt band på sin tunga ty elak var kärstinnicke och hade hon därtill vetat vad svenn nyss lidit hade hon vetat att han med oro i sin skäl kommit till fosterföräldrarna sydda för att söka tröst så som öknens törstande djur söker en svalkande dryck då skulle hon in till döden ångrat vad hon nu gjorde men hon visste rike eller rike hur den jättestarke mannen satt där blek och darrande så som en kraftlös frosspacien och hur bitra tårar frampressades ur hans manliga ögon och lika hastigt försvunn bort torkade av hans feberheta hand det var därför någonting underlitt att svenn när mor kärstinn slutat att tala och med ökad ive rörd i sin gryta att säga vi svenn då steg upp och sade lugnt nästan munter om också icke i sin vanliga tom bevars mor vad nu nu ger mig skuld till mycket och ändå är jag så oskyldig som ett barn jag har ända till i går kväll varit nere vid masungnen och arbetat och ingenting vetat av allt det här icke vill jag göra Johanna olycklig det vet ni nog mor nej tvärtom önskar jag henne av allt hjärtat icke och förnem eftersom icke kan bli lycklig på annat vis och vad det där kivet beträffar så känner jag både far och mor såväl att jag vet att det snart ska gå över och allt ihop blir gott och väl igen ja mor nog var det lite besynneligt affar att avslå patronens anbud och det är bara för min skuld jag har ändå njutit så mycket gott här i huset att jag aldrig kan betala dem nej allt ihop ska bli bra igen mor icke vill jag vara en otacksam djökunge som lägger sitt främmande bo och fostrar sig främmande föräldrar och till tack för det tränger de rätta barnen ur edet nej det blir stopp jag ska icke hindra mor var en nyckeln till skåpet den ligger i fönströt sa kärsjen nu något vänligare till hon tyckte om svensord och förstod jag att det kommer från ett rasmärtor betryckt hjärta stanna här nu en liten stön svens så får du mat innan du går tillbaka till masungnen tack mor men jag är icke hungrin svarade svens i det han öppnade skåpet och ur det samma framtog några papper var ibland sin doppatest samt ett krutton och en hagelpung vidare öppnade han dörren till en liten skrubbr i köket och framtog där ur ett sjuptjvär som var hans eget därefter tryckte han mössan gypt ned i pannan och sa ajö mor varför tar du bössan med dig frågade kärstin och såg på sven ja svarade sven och vände sig hastigt om låtsade undersöka låset på bössan ja det följde mig in att det kunde vara roligt att skjuta en fågel om jag får se någon sådan på vägen far väl nu och sven gick hans väg föredånd om förbi den lilla ladugårdsbyggningen för att träffa Ingrid flickan höll just på att lägga fång hö och halm till kom då sven visade sig i dörren Ingrid lilla sa han jag vill bara titta in för att se dig en gång till innan jag begiver mig av jag har ett ärende att uträtta långt norrut och vi får kanske inte träffa varandra på länge ajö med dig Ingrid frågade vad det var för slags ärende men väntade ej på svar innan hon med en blick på sven utprast vad du ser besynnelig och blek ut käraste sven vad kommer du åt dig det är ingenting Ingrid hör du då du träffar Johanna och far så hälsar de mycket mycket från mig och sven tryckte flickans hand vändes om och gick bort med hastiga steg häpen och förbryllad stannade Ingrid i ladugårds dörren och såg efter den bortkående sven gick med bortvänt ansikte förbi stugan men då han hunnit ett litet stycke därifrån kunde han ej avhålla sig från att kasta ännu en sista blick på sitt kära barnålds hem och därmed tagit tyst farvel av alla det föremål i vilka hans juvaste minnen vore förbundna det hände sig så att morskärsten just nu såg ut genom fönstret och hennes och svens blickar möttes hon var så blev med förvåning honen hade tårar i ögonen och det blev nu plötsligt klart för henne hur det allt stod till det var som om svens blick hade bränt henne in i skälen hela den ömhet hon i sitt hjärta hysteföra honom vaknade med nystyrka herre jesus vad har jag gjort utbrast hon och skyndade ut för att kalla fostersonen tillbaka men sven var icke längre synlig han undanskymdes av den täta furedungen som befann sig bakom båtviken morskärstinssprang så fort hennes gamla ben förmodde ned mot skön och ropade med flämtande röst sven sven kom tillbaka klipporna i skogen svarade henne men fostersonen syntes sig hade han lyssnat till hur detta roptonad av ömhet ångest och rörelse skulle han kanske återvänt vid kärstins rop skyndade ingredit från ladegården hon fanns sin mor sittande på en klipphäll med beggehänderna tryckta mot pannan mor, mor vad är det frågade flickan för skräck barn svarade kärstins snyftande olyckan har kommit över vårt hus och det är jag som nedkallat den slut åttonde kapitlet avsked från hemmet läst av Lars Rolander det vandrande djeknande bondehistoria av agrikkola Victor Rydberg detta är en LibriVox inspelning alla LibriVox inspelningar i fria public domain för mer information eller för att frivilligt bidra gå in på LibriVox.org inläsning av Lars Rolander nionde kapitlet värvaren Sven fördjupade sig i skogen han gick och gick utan att veta till vad mål men han valde instinktsmässigt det mörkaste och mest avläxna delarna av skogen vandrade framåt genom vildmarker där inga stigar vår och banade och mycket av det flitiga myrorna som här levde i sina gamla samhällen eller stiftade nya utan att någon historieskrivare vet att berätta den söden fast det kanske i sig har vad samma märkvärdighet som de gamla myrstackarna Athén, Corinne och Thebe och deras nybygden kring Medelhavet Svenst tankar och känslor vore lika som dövade hans skäl, strängar hade slappnat och dallrad icke längre av smärta icke heller befattade han sig med att tänka på sitt öde eller vad han skulle företaga utan vandrade tröttligt framåt så som om hela hans kraft varit förflyttad i hans gongmuskler. Det enda han hade klart för sig själv var att om han råkade ut för sina förföljare skulle han eilåtta sig fångas utan försvara sig till sista blodstroppen därför hade han också laddats sitt ivär med grova varjehagel, noga rengjort fängpannan och påslaget nytt krut. Medan hans solunda ströva dem kring kom han i grannskapet av masugnen i vilken han så länge arbetat och när han hörde slagen av dess maskin och bruset av skogsströmmen stannade han för första gången och djupt V-mod intog honom åter. Han tyckte sig detta bullor höra en avskärtshälsning och kände innerlig lust att innan han vandrade vidare säga farvel till Pelle Larsson och de andra kamraterna. Men då han i sån avsikt närmades sig skogsbrynet och såg masugnen på avstånd framför sig, var så blev han en ihop folk som just kom ut från hyttan, och bland vilken han är jänkände patronen Länsmans bökvist i full uniform med sabel vid sidan, Länsmans skrivaren, bekänt en svalgren och några fjärdingsmän. Utan tvivel vore dessa män ute på spaning efter svän. Sedan det är nu en stund samtalat med varandra såg han den inslå vägen som fördel till korporalens torb. Svän ansåg rådligast avstå från det tillämnade besöket. Vände masugnen ryggen och fördjupade sig åter i skogen. Sedan han med iver och skyndsamhet fortsatt sin irrfärd i nordlig riktning och solen redan uppnått middagshöjden kände han sig hungrig och trött och kastade sig ned på marken för att vila. Skogen hade på flera ställen varit bruten, dels av land så härad svägare, dels av upprödjade odlade och bebyggda sträckor och dessa hade passerats av svän med stor broska i medan han ej ville bli sädd av någon människan. Nu såg han även en vägstrycka förbi helt nära den plats där han lagt sig ned. Men i medan han redan var långt borta från trevnadslösas område tyckte han sig ej behöva iakttagas samma försiktighet som förut. Hungen är en ovälkommen gäst då man ej vet hur man ska kunna avspisa honom. Ja, denne gästs pockande fodringar låta höra sig hos den mest svärmiske romanhjälte och komma denne någon gång på rent allvar att tveka i valet mellan att äga sin kärleksideal eller en god materiell anrättning exempelvis skinka med potatis. Att detta förhållande även träffade in en masmästare är därför icke underligt. Hälst han egentligen icke var svärmisk utav sig utan rätt och slett en ofördervad naturmänfa. Medan han således tänkte på hur bitter det var att skiljas från hemorten utan att ha sett och tagit farvel av Johanna och korporal brann och många andra bedrövliga tankar rörande dessa för honom så dyrbara personer korsade varandra i hans hjärna. Funderade han också upp på hur han skulle kunna stilla sin hunger. Hans enda utväg var att sälja sitt jevär. Han beslöt därför att utbjuda det i det hyddor han under sin vandring kommer att passera förbi. Sedan detta beslut var fattat steg han upp för att fortsätta sin mars och hans uppmärksamhet i detsamma fästespon man som kom goende fram åt landsvägen och hastigt stannade då han i sin ordning var sig blev svän. Mannen var kledd i gran militäruniform lik det vanliga landssoldaternas. Han bara sådana är på lättare som svenset att småland ståtliga grenadjärer brukade men bröststycket på hans frak var av rött kläder och uppslagen kragen och ränderna på hans byxor vita vid hans vänstra sida dinglade en kort sabel eller huggare föga större än en förfärrare kniv. Mannen hade en rak och ståtlig hållning och hans röd brusiga ansikte prydus av uviga mustascher. Så som vi nämnt stannade han då han fick öga på svän masmästare och betraktade honom från fotabjället upp till jessan, liksom han i tumtal vill att beräkna jättenslängd. Därefter hälsade han militäriskt med handen förd till släpmössan alldeles som svenset korporalen göra när denne på kyrtbacken träffade någon gammal officer eller underofficer av sina rekskamrater och utbrast under livliga rörelser med armanem. Trädnarmare du värdige såna den högre statalskogen så vidare du ägar en skogsan den gengångare från rymt hos tiden utan varn av en dödlig motor så trädnarmare. Vad vill ni mig? Frågade Sven som började tro att mannen antingen var drucken eller rymt från hospitalet. Vad jag vill dig? Se och böndra skaparens verk som då han gjorde dig helt viss hade för avsikta till svar var en livdrabant och två allernodigaste konung. Vad är ditt namn du höger yngling? Den ingen utom tomväktaren kan se över axeln. Jag heter Sven Stål och vem är ni? Jag min gosse svarade mannen med en högtid låtbörd. Det vill man råd säga korporal vid konungens andra livgarde och mitt namn är Montan. Sedan vi nu gjort varandras bekannskap vill jag fråga dig om du är har samma väg som jag. Vi kunde i sådant fall få njuta varandras sällska. Ty, jag bekänner uppriktigt att jag är livligt intresserad av allt stort och högt här i världen. Jag har gjort över jordens låga föraktliga grus. Min väg går genom skogen sa Sven. Men åt det hållet finns ingen krov. Han märkte Montan. Följ mig min vän och jag bjuder dig på en middagsrisp. Nej tack. Du är lika kort och tvär i dina ord som du är lång till din kropp min vän. Men jag släpper dig icke. Lupus ipse capellam. Min skäl har fäst sig vid dig så som humlen vid humlestången. Men varför gapar du på mig sådär du levande kyrkstapel. Tycker du kanske att jag är grann, är jag icke. Jag är rädd för att ner lite vriden i huvudet svarade Sven. Åh, du tycker att jag pratar tok. Där i har du visserligen rätt. Men ser du en Gardistien så lycklig överselmenschat hela världen lika som leker för honom. I sin oöversvinliga muntret vet han knapp på vilken fot han ska stå. Mycket mindre att hålla sin tunga. Ja, jag säger det gosse att Gardisten är navens världvarelse. Den yngling som kan få plats i gardets leder hans lycka jord. Tänk på dem i män. Under yttrande att middagsvärmen var tryckande och att landsvägstammet väl behövde sköljas ned. Slog sig därefter gardetskorporalen nede i gräset ett stycke från landsvägen. Framtog en flaska och bjöd Sven att suppa sig till. Då Sven avslod detta anbud i medan han aldrig smakade bremvin förklarade Montan sin missbelåtenit därmed att det fanns absolut nyktigt folk i världen. I medan detta nödgade andra att för den politiska jämviktens uppoffrande varelser tycktes Montan själv vara till att han tog en väldigt klunk i flaskan och så ännu än. Därefter öppnade han sin resväska och uppdukade för Sven slystna ögon åtskilja viktualier bland vilka några kakor ha fin siktad råg rökt skinka medvörst med meran. Han inbjöd Sven att deltaga i och den är lätt ej bedja sig tvännegånger så som det annars hör till goda tonen bland allmogen utan gripverket genast an. Det skulle bli allt för långt trådigt att återgiva det båda männen samtal. Noga av korporal Montan började tala som en ganska förstånd i kar och visste snart att vinna sin långa gästs förtroende så att denne för honom uppade sina levnadsförhållanden och nuvarande belägenhet. Montan frågade honom om han ville låta värva sig till gardist och började å nio amåla i gardeskarens lyckliga låt i det mest lysande färger. Först och sist, san, vill du bli gardist. Jag frågade därför att jag tycker om dig och vill dig väl. Grip lyckan i flykten min gosse, annars vinner du henne aldrig. Till en början bjuder hon dig genom mig tio riksdaler i handpengar. Sedan följer du mig till Stockholm och får sedan stora huvudstaden och hungen själv med alla prinsarna. Vidare får du såna här kläder som har den förunderliga verkan att alla flickor skulle löpa som galningar efter dig. Betänk vilket härligt liv att marchera, att manövrera på laddgårdsjärdet samt för konung och fostelang och på post vi kall den trettonde staty. Jag menar allvar gosse, jag leker ej med dina känslor. Nej, jag vill skapa dig en lycklig framtid och fodrar ingenting därför på sin höjden taxamhetens torr ur dina ögon. Nu börjar korporallmontan prata galenskap igen genmälde svän. Jag gick så infallig att jag låter narra mig av en lockfogel jag vet nog hur dant gardes livet är. Hmm, samontan något för lägen. Min avsikt gick att nära dig. Vad jag nytt syttrade en gammal exa som jag kan utan till och var med jag lockar infalliga norsrar att vita på kroken. De vill jag icke lura. Hör på korporall har brett honom svän. Jag vill blått att ni samvetsgrann ska svara på en enda fråga. Har man som gardeskar även tid till nyttigt arbete för att göra sig extra för tjänster? Ja, den som vill har viss tid att arbeta. Jag känner flitiga och ordentliga karar som efter kapitulationstiden slut samlats ett litet kapital tillräckligt att grunda en oberoende framtid. Men sådana är det i många. Det flesta är rolettingar eller sypade upp sina förtjänster. Du sa mig att du förstår dig på smedsyrket. Om så är, ska du aldrig sakna det. Och jag tror mig kunna försäkra att vi i Stockholm har utsikt att vi tjänar mer penningar vid stället och väljer en nånsin här nere. Svän tvekade nu icke längre och i hans belägenhet skulle få gjort det. Hans största bekymmer hade varit att han genom sin nötfungna flygt från hemorten skulle lämna fosterföräldrarna utan hjälp och stöd. Men montansförsäkran förjagade denna farhåga. Och svän följde under dagens lock montan till närmaste gejskivagård, där denne granskade hans papper, lämnade honom handpenningarna och fick det behöriga dokumentet och undertecknat. Trygg åtminstone i sin egen tanke under gardelskorporalen swingars skugga mot varje förföljelse från patron Brakander sida, fortsatte svän jämtans nya bekannskap följande morgon sin väg i noglig riktning åt jönköpingshållet. Montan var en munter och i det hela godgärtad körre med en liten böjelse för melancholie. Mot vilken han dock hade ett palliativ i sin flaska och ett filosofiskt praktiskt lesé-allé-system avfattat lika som det sju-grikiske vises i form av tänkesprå såsom sådana som tagdagen som man kommer eller man bör aldrig sörja värre än att man med hjärtans lust kan dansa en slängpolska och så vidare. Med dylika tänkespråk och citater ur åtskilja poeters arbeten sökte han även fast en förgeves att muntra svän. Kära du samvetillfälle, du ser precis ut som en vilken såld smöret och tappat penningarna. Jag hörde dig innan att prata något till sömnen om Johanna. Ja, media gärna, fast jag inte känner en att det är den dygdädelast och sjönaste mö som någon sin uppblom att landordens fjällar. Men förfan, om flickan bedragit dig så slår en ur tankarna du må tro att jag också. Det vore bäst om korporalen ville tiga med den saken. Den är icke rolig att tala om, sa svän och rinkade ögonbrynden. Så så infäll montan och stack sin ena arm under svens medan han väldeliga svängde med den andra. Jag ska aldrig mer tala därom min gosse men jag tillägger blåtat. Svante, din dårskap jag aldrig förlåter. Klagann oss upp för en kvinnas skull. Världen tyvärr är av kvinnor full. Misser du en står dig tusen då åter. Slut nionde kapitlet Värvaren läst av Lars Rolander. Det vandrande jäknarne Bondhistoria av agrikkola Viktor Rydberg Detta är en LibriVox inspelning alla LibriVox inspelningar i fria public domain. För mer information eller för att frivilligt bidra, gå in på LibriVox.org Inläsning av Lars Rolander Tionde kapitlet Jäknarne En månad har förflutit efter åvanför skildrade händelser. Under denna tid har vad Göran och Adolf strövat kors och tvärs i de småländska byggerna Besökt en mängd genom natur, minnesmärken, historiska tilldragelser eller industriella anläggningar märkvärdiga ställen ökat sina här bargen med sällsynta växter och sina mineralogiska samlingar med stuffer från olika gruvor och så vidare. Det har varit vidare sammanträffat de originaler av alla stånd och åldrar upplevat små äventyr som ger dem ämnen till lustiga historier för hela näst kommande termin. Bevisst att Bondbröllopp upptäcknat folksagor med ett ord tillbringat dessa vandringsdagar både nyttigt och angenämnt. Adolf Sparfelt som är en skicklig tecknare har dessutom haft riklig sysselsättning med att i sitt album föreviga alla föremål som anslaget honom. Detta album blad efter blad är utkast till anskapsstycken almog i nationaldräkter vackra flickansikten löjliga bongubbsfusionymyer rymstenar ettehögar, kyrkor och komiska scener ur deras eget vandringsliv. Scener i vilka gör han oftast är hjälten. Så till exempel finner man på ett dyligt utkast hur och ledes göra en underjakt efter en sällsynt kärblomma nedskunkit till bröstet i dyn och hur och ledes Adolf med begge händerna fattande i göransvår stretar för att befria sin vän ur hans obehagliga ställning. Det är en vacker söndagseftermiddag. Göran och Adolf befinna sig på toppen av det väldiga taberg. Den aktingsvärde och gestfri inspektorn som har uppsikt över gruvan och masungnarna på stället os vilken det bådad jäknar nyss intaget sin middag står vid deras sida med en kikare under vardra armen och talar om ställdes märkvärdigheter. Utsikten är utomordentligt sjön. Neiden på flera mil somkrets ligger som en stor färglagd karta under deras fötter. Det mörka, högväxta och vidsträckta barrskågarna står där som djupa legioner av grönklädda krigare mellan vilkas leder här och där kyrksbyror, vilket som fanor och standarder höja sig. Längarna slingrar sig nissan lagan oräkneliga mindre bäckar i nyckfulla krökningar litterande i solljuset som långa linjer av kopplade gevär. Detta på trännesider om den malmvigra bergeten. Nedanför den återstående sidan mellan dess nordliga slutning och fön vetten uppreder sig ett mera öppet landskap mellan vars kullar man varsnar en skymt av kökköping. Badande i sina husrader i tränne inskör av vilka den största vidgar sig till en ofantlig spegel åt sommahimlen med dess skiftande färgspel och åt de romantiska höjder som följades stränder tills den längst i fjärran sammansmälter med himlaranden. Aftonsolen förgyller kullarne på den högra stranden och begjuter dess topparen med skimrande purpur och vänstra strandens branter framstår i en grå färgton och kasta allt längre skuggor utåt sjön. Ju mer solen närmar sig i det förekledda bergen i väster. Ett och annat segel svävar över den matt silveglänsande vattensbegen på vilken den sjöna i sagan och historien ryktbara vid sin sö sjönjös som en blå strima. Genom kikarna kunde jäcknarne se de braiska ryrrynerna och öns kyrka vars koppartak glimmar i solskenet. Medan de betraktade denna kusande naturtavla och med njutning innandas av bajskogens välukter mättade flektar som leka kring bergets jässa sätter inspektorn sitt medfödda valltom för munnen och blåser med mycket virtuositet drottning hortenses romans. Bergets tusende ekon bara med fyllig röst. Tonerna rullar likt lavinor bland branterna och skrämma de klyftorna bosatta falkarne som med hesa skri instemma i konsären. Men det är inte blått falkarne som akkompagnierar valltornet. Man hör plötsligt en mänsklig röst nästan lika hes som deras uppstämma en sång som så illa rimmar sig med romansen att inspektorn halvt förarjad sticker valltornet i fickan. Songaren var ännu icke synlig men man kunde höra att han närmade sig stället på den branta och besvärliga väg som på södra sidan slingrar sig upp till Bergets topp. Songen var den gamla som svenska soldaterna sjöng efter fälttåget mot norgen. Den tolvte Karl i vintern kall tra-la-la-la marscherade mot fredrigshall tra-la-la-la döden mötte honom där tra-la-la-la-la men hjälten stöd nu hemna där hej, tra-la-la-la-la la. Goddag, gode herrar och svensk män, så hade Songaren så nu plötsligt uppdykade. Jag lockade sitt upp av ett valltorn kärliga toner, men vägen var rasande besvärlig och jag känner mig torr i halsen som om jag hade svelt en masum. Ursäkt att jag blandar mig när sällskap. Mitt namn är Montan. Min karaktär korporal, vi konungs andra livgarde. Min resa småljönköping där marknad i morgon skal hållas, och där jag hoppas träffa några unga friska villor, hågade att inträda i krigarens ädla stånd. Angående den saken har jag något att säga er, min unge vän. Montan som för tillfället var betydligt mån vad man kallar rökig vände sig härmed förtroligt till Göran. Först som sist. Vill ni taga värvning? Jag frågar, därför jag tycker om er och vill göra er lycka, tydning och tråd, gardisten bevret av en svärt liv, som själva det olympiska gudarna måste avundas honom. Göran försäkrade skrattande att korporalens anbud var så bundransvärt att han Göran vill ha sin livstid för att taga saken i övervägande och att korporalen före denna tidslut ej kunde påräkna något avgörande svar. För tusen utprass nu Montan och såg något förlägen ut. Jag märker att jag fiskat i oriktigt vatten, men saken är att jag av den fördömda kåd och granyslukten i skogen blivit liksom lite yre i huvudet. Jag tåliker den lukten, den nervsvar. Härn är någonting i den lärda vägen det ser jag nu på hans hållning och pli. Nej, korporal, ja, den där gossen min kamrat är och bara gymnasister från Växjö. Gymnasister? Ah, sade Montan V-modig. Även jagar var ett gymnasist. Ah, ich war in Arkadien Görborn. Jag skrev grekiska och talade latin så att det stod härliga och min gamle far-kommunisten lika som min lärare väntade att jag skulle bli ett stort lärdomsjus. Men så fick jag några skäggfjun på Akan, inbillade mig att jag var karr och sökte genom lideliga seder övertyga även andra att jag var den. Földen blev att jag rättvisligen drevs från lärverket. Min gamle far dog av grämelse och jag grep i förtvivlan och sköten. Det är min levnadshistoria. Men vaffan står jag här och pratar den förröda lukten av grankodan gör en människa öppenhjärtig. Danek, Eris, Felix, Multus, Numerabis, Amikos, Tempras i furint, Nubela, Solus, Eris. Ni hör att jag av gamlenas så minnes åtminstone så mycket som den dagliga är fargenheten på Opecar. Inspektorn vars rock fick liksom högt salig Kristoffer Barkekonungs tycktes vara en bottenlös taska och uppdrog ur dessa outransakliga gömmor en flaska körspärsvin tillagat av hans förträffliga hustru samt några tumlare av järnble och uppmanade det närvarande att slå sig ned i gräset medan det tömde den samman. Montans ögon följde med stort intresse världens rörelser när den fyllde tumlarne men den stackarskorporalen kunde knappast stölja smärtan av sitt jackade hopp när han, med konstarfaren, struppe övertygat sig att det oskyldiga vinet är i förrådde ringaste fränskap med den sorgdövande alkoholen. Emelletid kom samtalet igång och följd bland annat på Montans värvaraffärer. Ja, mina herrar, sa han i det han tände sin vandringspipa, ja, gjort hemligen goda affärer. På världen av marknad uppsnapade jag fem priser här och där bygderna påträffade jag några andra som lika ledes lätt och övertalas i att tjäna krigets skud. I Jönköping hoppas jag även kunna göra ett gott kap. Det tar jag också ständt möte med alla mina klienter och sedan jag väl fått dem samlade beger jag mig med min småland strift upp till Stockholm. Samtliga gossarna är och raska krabater som hålla gardesmålet och skola vid prydnader i ledert. Men den bästa av de allsammans min guldgosse en liten än på sex foton hel hopt hum en masungsträng från trevnadslösa som av särskilda anledningar lättvärva sig. Med den saken hänger det tillsammans ett. Och montan omtalade nu Svenståls historien. Göran och Adolf åhörde den med spänt intresse. Det funnade alltför sannolikt att hjälten i montans berättelse var deras gamla vän och bekannskap masmästaren. Och vi överdrivar icke då vi säga att det båda jäklarna kände sig djup bedrövade över den olycka som drabbat honom. Adolf frågade livligt var Sven nu befann sig. Jag har ett ord som montan med bedrövlig uppsyn. Vänstakars gossen har påträpat en annan värvare, som nu med all makt slites med mig om honom. Jag har vissligen laglig rätt till rekryten, men min medtävlar i en farlig kar som icke frågar efter lagstadganden och kungliga förordningar. Det är med ett ord döden. Va? Utprastadåt. Sade ju att jag och döden ännu slitas om honom. Gossen fick för, vi pass tre veckor sedan ett anfall av feben som går här i trakten, och jag inkvarterade stackan hos en gammal backstug och gumma som bor en fjärdel smilar ifrån. Sedan har jag under mina ströv tåga i avtid att se till honom förrän idag. Får jag behålla honom kan jag för en så vacker rekryt påräkna en extra gratification. Jag önskar bara att han snart måste få sina krafter igen så att han på utsatt tid finner sig på mötesplatsen. Adolf och Göran ville göra sig underrättade var den nämnda backstugokvinnan bodde, men montan på vilken ryset och sommarvärmen gjort allt större verkan, var vändast orediga svar och tillkänna gav snart genom högljuda snarkningar att han fallit i sömn. Jäknarna och Jäknarna anträdde nu återvägen nedför berget, lämnande krigsmannen kvar att i Fride Ros så var bort ryset. Oaktat inträgna bjudningar att stanna kvar över natten, framställda av inspektorn, hans fru samt framför allt av barnen i huset vilka Jäknarna haft lyckan att synligt behaga, tog det samma afton farvel av de gästfria människorna och ställde kosans söderut. Ferietiden var nu för det båda vännerna i det närmaste slut. Det hade beslutat att efter sitt besök på Tabberg utan krokvägar begiva sig till växjötrakten, göra ett par dagars pålsning var och en i sitt hem och därefter på höstterminens första dag återmötas i deras gemensamma jäknekammare i växjö. Nu ändrade det så tillvida sin plan att det överens kom om ett kort besök hos Korporalbrann och att höra efter hur det egentligen stod till där städes. Den gamla krigaren spild stod livligt för deras sinne och det hade under sitt korta besök hans fridfulla hem emottaget intryck som ej så snart skulle utplånas. Gobben brant, sa Adolf, under det han vill göra han sida vandrade framåt på den slagbeströda vägen genom skogen. Är mitt tycken typ av den hanom? Tapper av Gudis kär i sitt federnes land och dess krigsäram. Gudfrukt i sinnes lungrätt fram och botten ärlig. Vad som särskilt fäste min uppmärksamhet var det fina och sant aristokratiska som just i det okonstlade hjärtliga och naturliga röjde sig både hos hanom, hans döttrar och hos självaste svensmasmästare. Det aristokratiska skicket består ej i lyckad salongstresur utan därut i att karaktären sinre ädelhet och det fulla uppskattandet av eget och andras människorvärde okonstlat av sig själv framlyser i den yttre menschand hennes ord åtöver och hållning. Sådant fann jag förhållandet var hos denna familj och sådant har jag även funnit i andra hyddor där icke brännvins superinöd eller en rå fördervad herreklass oglater smittat folk. Det är blott hos den oförfalskade svensk bonden och den gamla adeln av äkta svensk blod man finner naturlig ädelhet. Skandinaverna är då av naturen bestämda till nationernas adel fast det vansläktas och förlorat sin ursprångliga prägel. Det är min farsåsikt och det är min egen tilladadelsparfält med mycket bestämdhet. Göran förde samtalet på ett annat ämne. Han skildrade med en ynglingsantusiasm lyckarna av att äga en kolla och ett hjärtan. Denna åsikt delades alldeles icke av Adolf. Den tvärtom retade honom på det högsta. Skulle du, Upprast-han, vilja avryta dina studier och självmånd kullkasta dina planer att så som presst eller läkare gagna dina medmännfor samhället blått för att i spiselvrån få kuttra med en öm hustru och endast leva och verka för din egen värda personslycka. Nej, Göran, så eländigt kan du aldrig tänka. Hur ofta har vi, Gudu, och jag drömt oss en framtid i vilken vis, och som Tvänne trofasta kämpar vid varandra sida, bryta oss igenom världen, kämpande som Karl XII mot allt falsk lumpet och nedryck var helst i anträffas. Se, det är ett liv värdigt att eftersträva. Det är ett mål värdigt att dö för. Minnes du icke hur du heter i den nordiska ynglingen sång som vi sjungar på gymnasium? Fri och varm i hans kunskapshåg krossar dverjarnas bojor och mörkrets här, skingrar fördomars töcken mot fjärran och när, hans ledungståg. Göran var blott 21 år och hans hjärta en vilket tillräckligt skrumpet och kallnat för att tillåta honom komma fram med jenseilser av det slav, varmed den så kallade mognade erfarenheten hånade friska och varma ynglinga sinnets känslor. Han fattade sin lille ivrig vänsharm och vandrade stillatigande framåt. I meller tid började himlen småning och mulna, digramon hoppades över skogen, och djeknare såg sig om efter en hydda under vars tap det måtte kunna herbergera sig tills den hotande regnskuren gått över. Det dröjde länge, och det vore genomblöt av regnet innan det funnade en sådan. Det var en liten grå koja med lutande skorsten vid sidan av vägen, omgiven av några åldriga granar. Just en sådan där koja avtäcknade i turs på velängpapper, men i verkligheten är ganska ruskig och obekväm att bebo. Det var en sorglig tavla som uppenbarade sig för det båda djeknare när det stigit in genom den låga dörren. I ett mörkt rum av högst torftit men likväll renligt utseende satt en gammal kvinna in stor vid det lilla bly infattade fönstret och krusade ett så kallat lin, det vill säga ett slags huvebonad som är ännu i dag brukad. Det sorgliga låg jag i härut i till gumman såg hjärtans välvillig och frynklig, men i rummet bakgrund skymtade en säng och på dess huvudgärd ytterlinjerna av ett likblekt ansikte med tillslutna ögon. Brevis sängen satt en annan kvinna böjd över den sjukke. Hon vände sig långsamt om då djeknare inträdde och dessa i jänkände Johanna Brant. Slut tiondekapitlet Gäknar nu. Les av Lars Rolander