 Magnífic, senyor rector de la Universitat Montbeufabras, senyora vicerectora, professors del Consell de Govern, amigues i amics, família. Quan vaig assalentar-me que el Consell de Govern d'aquesta universitat havia decidit atorgar-me un doctorat oralis causa per la meva trajectòria com editor i historiador, em vaig sentir molt afalgat i vaig experimentar una satisfacció molt especial. Però també, immediatament, vaig sentir una fibrada d'angoixa, una mena d'alerta íntima que em va fer baixar del pedestal. I si aquest honor m'arribava per un excés de generositat de la Universitat Montbeufabras per una mena de happy misunderstanding, deixeu-me dir-vos de seguida que la meva feina d'editor no l'he viscut de mai com un treball, sinó com una celebració, i que els deus del llibre sempre m'han venaït per alguna roa esotèrica pròpia de la seva condició irracional amb tota mena d'aventures que han fet del meu treball una gratificació constant i permanent. Així doncs em preguntava per què mereix una vida de treball que en ella mateixa ha estat un premi, per què aquesta vida de treball mereix un premi? He fet per esbrinar-ho. És possible que el Consell de Govern d'aquesta Universitat s'hagi emmirallat davant el mosaic que he anat construint a llarg de 55 anys de treball editorial. Si aquest és el cas, he de dir amb orgull, potser amb petulància, que el Consell no va arrat, el mosaic és certament esplèndid. De mateix, un mosaic, un trancadís, es va construint en peces de diferents formes i colors, amb tasseles de materials preciosos que cal colocar sobre un llit de glomerant amb un disseny prèviament establert. És la qualitat intrínseca d'aquestes tasseles que no he fet jo. Allò que fa l'excel·lència del mosaic i no el treball de l'artesà que situa l'espessa sobre el disseny prèvi, que és la que he estat i és la meva feina. Aquest disseny prèvi sobre el llit de glomerant tampoc no l'he fet jo. És el resultat d'una feliç circumstància personal. Vaig tenir la sort de començar la meva vida editorial a Ariel, una casa dedicada a l'edició de llibres d'altíssima qualitat intel·lectual. Allí vaig conèixer un grup d'acadèmics que representaven la voluntat de reprendre la tasca cultural pròpia de l'època republicana estroncada pel cop d'estat feixista i per la guerra civil. Entre ells, Josep Maria Calzamilla, Joan Rabantós, Àngel Latorre, Fabiasta Pé, Salvador Giner o Jordi Nadal, també doctor honoriscausa per aquesta universitat, qui em va introduir a la història econòmica i em va fer traduir el primer llibre de l'historiador italià, Carlo Cipolla, a Espanya. També vaig conèixer a Ariel, un joven cell, però ja sabe, Francisco Rico, que acabava de tornar dels Estats Units. De tots ells, dos col·laboradors externs d'Ariel, dos pares només munia a la militància antifranquista comuna, van ser fonamentals per a la meva educació intel·lectual i fins i tot sentimental. Estic parlant de Manuel Sacristany i de Jurec Fontana. Del primer, un dels filòsofs més importants del segle XX, vaig aprendre a pensar lògicament i a entendre que el treball intel·lectual comporta una gran responsabilitat personal, a la que em referiré més endavant. Del segon, un dels historiadors més importants del segle XX, ho vaig aprendre gairebé tot. Josep Fontana, professor d'aquesta casa, fundador de l'Institut d'Història Jaume Viscens Vives, mort només biològicament ara fa 14 mesos, va ser, a llarg de prop de 50 anys, el mestre i l'amic que tothom voldria tenir. No he explicat mai públicament com va ser de generosa amb mi Josep Fontana en aquells temps. Tot i que ell no ensenyava la meva facultat de la Vella Universitat de Barcelona, li vaig demanar si voldria dirigir la meva tesi de doctorat. De seguida va dir-me que sí, i va començar a treballar amb mi, introduint-me a l'estudi d'autors que m'havien d'influir i que amb el temps acabaria d'editar-ne en castellà. Ernest Labrus, Pierre Villar, Eric Hobsbam, Frank Darval, Eduard Palmer-Thamson. En tot el seu entusiasme i de la seva generositat, Fontana va proposar-me d'anar a treballar com a professor ajudant seu a la Universitat Autònoma de Barcelona al curs 1976-1977, quan ella acabava de deixar la facultat de ciències econòmiques i empresàrials de la Universitat de València. L'oferiment era molt generós, certament, però jo tenia altres plans. Feia mesos que buscava financiació per fundar una nova editorial on pogués editar els llibres que arial no podia o no usava publicar per por de la censura. Érem en 1975, i tothom veia amb esperança la fi imminent de la dictadura. De manera que fent el cor fort, vaig anar a veure Fontana i li vaig explicar a una mica compongit els meus projectes que anulaven els seus. Ho entenc perfectament, va dir-me. No et preocupis, perquè la història també se la pot servir des del món editorial, el meu mestre ho va fer. I tot seguit, se'n va oferir ajudar-me en tot el que pogués atirar endavant la nova editorial. Mai, al llarg de 50 anys, mai, no va fer-me cap retret per haver deixat penjar de la tesi i per haver-lo deixat penjat a ell. Uns mesos després d'aquesta conversa, naixia crítica que va publicar els seus primers llibres d'història a l'octubre de 1976, justament, quan jo hauria hagut de començar el curs universitari com a ajudant seu. La idea de la història que jo m'havia anat construint de conèixer a Fontana respondia a la línia de l'escola francesa dels Anals a les Hores de Moda. A la Universitat, a mi l'Igiral m'havia fet llegir com va publicar l'Història de Lucien Febre i també la Guàtua Maturge de Marbló. Un text del primer va posar-me davant dels ulls un panorama que jo s'havia entrevistut o intuït. Deia, Febre, la història que el fer-la amb tot allò que l'historiador troba, amb paraules, amb signes, amb paisatges i amb teules, amb rocks i males herbes, amb eclipsis de lluna i cabassades de cavall, en una paraula, amb tot allò que pertany en l'home depèn de l'home, serveix l'home, expressa l'home i les seves formes de ser. Era aquesta pal·lació, una història total, el que m'interessava, tot i que no vaig compendre ben bé les seves implicacions fins que no vaig conèixer Fontana i, més tard, Pervilar. Tant mateix, la meva concepció de la història no era la de Febre i la de l'escola francesa. Per mi, la finalitat última de la història, més enllà d'estar d'acord a nosaltres, els materials per fer-la, era l'entera comprensió del món. Pensava a les hores, i ho segueixo pensant ara, que tot el coneixement humà forma part de la història, la filosofia, l'economia, la política, el dret, la lingüística, les ciències físiques i biològiques. Perquè les conquistes de l'esperit humà és a dir, la transformació del món material, per mitjà del treball, no són més que història de la humanitat mateixa, història de la realitat que canvia i evoluciona. La ciència històrica, almenys la que jo estimo, no és una ciència freda. És una eina per a la formació d'una consciència crítica que, com va a deixar escrit fontana, serveixi per explicar els problemes essencials dels homes i les dones del nostre temps i que aporti alguna ajuda per resoldre'ls. Deixem la mera erudició per als acadèmics i les commemoracions per als polítics i per als vesves. En la meva condició d'autor he tractat de ser fidel a aquesta concepció de la ciència de la història. Ara s'entendrà, potser, que jo hagi tractat de construir el meu mosaic editorial amb tota mena de peces, amb les millors tasseles del coneixement que he pogut aplegar. És per això que he publicat tants llibres d'història esclar, però també de filosofia, de política, d'economia, de fiologia, de ciència. Fins arribar a més de 2.000 títols d'autors inoblidables per mi, com ara Ramon Carande, Joan Piaget, Ludwig Wittgenstein, Marcel Batallon, Marc Bloch, Rita Levi Montalcini, Carlos Chomsky, Manuel Azaña, Vera Gordon Child, Humberto Eco, Américo Castro, Stephen Hawking, Joan Galbraith, Ludovico Gimmonà, John Maynard Keynes, Pierre Villar, Fernando Lázaro Carreter, Josep Termes, Richard Feynman, Julián Zugazagoitia, John Elliot, Adela Cortina, Jordina Dahl, Gabriel Jackson, José Carlos Maynard, Edward Thompson, Stephen Gull, Henry Cayman, Amelia Balcarcel, Albert Sobull, Ernest Lluc, Julián Casanova, Eric Hobson, Aurora Egido, Ronald Freysa, Emilio Lledó, Ian Gibson, Borja de Riqué, Paul Krugman, Maria Dolores Alviac, Antoni Vívor. Amb aquests autors, i els molts altres que no citaré ara, jo espirava oferir amb el meu mosaic una determinada interpretació del món, sí. Però també creia i crec que la conformació plural del mosaic permetria reflexionar sobre la possibilitat de canviar-lo. Però si algun mèrit d'aquest mosaic que representa la meva vida d'editor, aquest mèrit raó en d'altres. Amb primer lloc, i per damunt de tot, en l'esforç dels treballadors i col·laboradors d'Arielida crítica, alguns dels quals veig aquí avui amb gratitud i afecte. Us pregun, perdoneu, si no puc citar ara tots els nostres noms, perquè som molts, però no oblido del de ningú. Després, en la col·laboració de Josep Fontana, òbviament, però també en un grup de professors universitaris, els quals us demano en permeteu retrohomenatge avui aquí. Manol Sant Cristán, qui s'ocupava d'editar les obres de Marge Engels. Francesco Rico, senyor de la Filosologia i dels clàssics de la literatura espanyola. Maria Eugenia Oveti Domingo Plácido, responsables d'arqueologia prehistòria i història antiga. Julio Baldeón, d'Història Medieval. Julio Segura d'Economia. Victoria Camps, d'Ètica i Filosofia. Jose Manuel Sánchez Rón, de Física i Cosmologia. Jose Manuel Blecua, d'Ensenyament Secundari. Tots ells també, autòs de crítica. Si aquests sàvies garantien la realitat de les tasseles, també és cert que em servien com a referents en les meves relacions amb el món editorial internacional. A les reunions de treball privades que en aquella època feliç feia amb alguns editors durant les fires del llibre de Frankfurt o Londres, jo practicava l'art d'això que els anglesos en diuen name dropping, és a dir fardar de col·laboradors. L'editor Andrea Schifrin, de Pantheon Books, que, juntament amb la fanxita González Vallya, el govern Maspero, rena a tots Àngari, d'editori i reunit, i jo constituïa en aquell grup d'afinitats electives, va arribar a dir-me que el Consell Editorial de Crítica tenia una alçada intelectual superior a la dels Consells de les mítiques editorials Einaud i Olga Limar, que ell coneixia molt bé. Així s'explica, per exemple, que, com acaba de dir el professor Alvareda, crítica fos triada immediatament per representar la cultura espanyola en un projecte conjunt de 5 editorials europeus per col·laborar a la Construcció Cultural d'Europa juntament amb l'italiana La Terça, la francesa l'Esa edició 16, l'anglèsa Béissel Blackwell i l'alemanya Bach-Ferlach. La col·lecció dirigida per l'historiador medievalista francès Jacques Legov va iniciar-se el 1993 en la publicació Simultània en 5 llengües, com ara la búsqueda de la lengua perfecta d'Humberto Eco, l'Europa de la il·lustració en Dúlrich Imhof, les revolucions europees de Charles Tilly, la història de la població europea de Massimo Lvivi Bacci o Europa entre l'espejo de Josep Fontana obre aquesta que es va traduir a més d'una dutzena de llengües i que va adonar a conèixer el meu mestre fora de les nostres fronteres. He dit que he estat molt afortunat en el desenvolupament de la meva tasca d'editor. Hauria d'haver dit també que aquest treball ha estat una benedicció per mi perquè, entre altres coses, m'ha permès conrear l'amistat i, si em perdoneu, la presunció. També l'afecte d'alguns llegans de la historiografia mundial. De Pierre Bilar, de John Hopsman, de Edward Thompson, de Gabriel Jackson, de John Elliot, de Henry Cayman, de John Lynch, de Ian Gibson, de Ronald Fraser, d'Antonio Viva. De tots ells, vaig aprendre de manera informal en trobades, dinars o a través de la correspondència. Era un temps en què ens escrivíem cartes i ens coneixin d'aquest mestratge. Aquest mestratge, el Líbitum, no va ser, però cap obstacla, per a crear una certa complicitat en una visió del món més o menys compartida, s'alpebrat el rigor analític de les converses sobre història per un distanciament irònic que de vegades virava cap a un improbable sinisme única defensa, potser, d'aquí ens havien perdedors en un món que rebutge el pensament. Però no hi havia cap aristocratisme intelectual en això. Ben al contrari. Sempre es produia una certa transferència de cotidianetat. Recordo un dia a París, quan després de dinar a prop de la Sorbonne, Pierre Vilar em va convidar a fer un cafè a casa seva per continuar amb la xerrada que havíem emsetat sobre el pecat que un historiador mai no ha de cometre. Vivia Vilar el que de la repè a la rift droada del Sena. Des del seu balcó em va fer notar un esplèndid edifici en front mateix de casa seva per a l'altra banda del riu, a la Rivgós. Sap qui vivia en aquella casa? Vaig hivar-me d'un cop. Jo me'l dava per localitzar la meva memòria i el nom d'algun possible historiador, com era la Broso Simian, però, en a donar-se del meu esturament, Vilar va dir-me, amb un somriure murri i a caudor ella, la guapíssima Michelle Morgan. Recordo també que en una trobada a Madrid, Eric Hosbom, que m'explicava per què ell no havia abandonat el partit comunista després dels fets d'Hongria de 1956. Tot de sobte es va aixecar i em va dir que tenia gana, que ja era hora de dinar i que no havia de portar-me al restaurant. Era la una, i jo vaig dir-li que si s'adaptava l'horari espanyol em comprometia a portar-lo al restaurant que feia les millors perdius estufades d'Espanya. El restaurant era Toledo. De manera que vam agafar un taxi cuit de corrents i a les tres arribàvem a Casa Dolpho. Hosbom va disfrudar tant de les perdius que no va de boca amb tot el dinar. En sortir al carrer, en sortir al restaurant, es va aturar i tot d'una se'n ballen sals braços per mostrar-me el seu agraïment, ell, el britànic més tocat i posat que he conegut a la meva vida. Temps després ens van retrobar a Barcelona i jo, que m'havia oblidat totalment d'aquella episodicolonària, i me'l vaig endur a dinar per festejar-lo, el que passava per ser el millor restaurant de maris de la ciutat. Hobs omiliagia i rellegia la carta girant-la del dret i del revés, mentre el cambrer s'estava al seu costat ja una mica neguitós. Tot d'una, el bell historiador va preguntar-me, How do you say parswetch in Catalan? En el paral·lele de presentació del gran diccionari en ciclopèdico Grihalbo, que en la meva inconsciència de juventud vaig a dirigir, Jorge Luis Borges va escriure, «Hay quienes no pueden imaginar un mundo sin pájaros. Hay quienes no pueden imaginar un mundo sin agua, en lo que a mi se refiere, soy incapaz de imaginar un mundo sin libros. Y si ha de haber llibres, y habrá ditos, tal vegades els events tecnològics i les condicions del mercat modificaran el seu treball, però no la seva funció social, ni tampoc les seves responsabilitats d'ordre econòmic cultural, ben evidents, però sobretot la seva responsabilitat personal. Va haver un moment a la vida de crítica en què es deia a les universitats que aquesta editorial feia o desfeia els cataràtics d'història. Era una exageració evident, però no a una falsedat total. Quan jo prenia la decisió última de publicar una informació doctoral o una investigació madura, sabia que podia ajudar l'autor en la seva carrera universitària i quan decidia no publicar un original era molt conscient no només de la decepció que causarien l'autor, sinó també que podia perjudicar-lo en el seu treball acadèmic. Aquesta és la mena de responsabilitat personal a què em referia i que jo mai no he defugit, hagi encertat o no. L'editor de llibres de ciència necessita una axiologia, el que és valuós, estimable, digna de ser un rat segons que ho defineixen els filòsofs. Però aquesta axiologia que necessita, ell no està en condicions d'interpretar-la tot sol perquè ningú no posaïs tots els coneixements i per això necessita el concurs dels especialistes i jo n'he tingut els millors, com ja ho he dit. Però sembla evident que aquesta mena d'editor necessita també una ètica i una estètica si és que vol construir un mosaïc sòlit i obert que aguanti el pas del temps i que construixi futur. Perquè aquest mosaïc editorial és com el Bel de Penélope que el recomançava el que deia. En el 2009 vaig fer 65 anys, els meus socis van decidir que m'havia arribat l'hora de la jubilació. Pobres, no sabien que no hi ha manera de jubilar la passió editorial. Així doncs vaig reprendre la tasca d'anar posant més tasseles al mosaïc de la meva vida d'editor, ara sota l'advocació de passat i present. En realitat ha estat molt fàcil. Les peces m'han arribat de seguida embolcallades en els llasos de l'amistat i de la complicitat, fomentant el primer, naturalment. Però també Antoni Vívor, Jordi Maluqueda-Motes, José Manuel Sancherrón, Ramon Villares, Cris Guícam, Bartolomé Clavero, Ricardo Robledo, Jordi Nadal, però també de nous autors que volen construir futur. Marcos Gabriel, John Carrol, Juan Carlos Rosada, Lawrence Kraus, David Jou, Eduardo González Calleja, Neil Faulner. Un cop més, com veieu, els deus del llibre em sonriuen i m'afelaguen. Ara, València de la Universitat Pompéu Fabra, com només ells ho poden fer, em conviden per dir-ho en versos de Joan Brossa a pujar el pedestal a Maltiveja i jo sense sortir de la sorpresa. Moltes gràcies.