 După două războe mondiale, în mai puțin de un secol, mulți oameni de stat au căutat modalități de prevenire a unor asemenea dezastre. Una dintre idei lansată de un alt funcționar frances Jean Monnet și preluată de ministrul frances de externe din acel moment, Robert Schuman, a fost unirea industrilor considerate motoare ale războiului, cărbunele și oțelul. Le rog ne se frapa d'un copt, n-i dans une construcțion d'ansan. El se frapa de realizățion concret, treia d'abord une solidarité de fete. În anul 1951, șase state, Franța, Germania, Belgia, Italia, Luxembourg și țările de jos au semnat tratatul de la Paris, privind, instituirea Comunității Europei în acărbune lui și oțelului, care a fost guvernată de în alta autoritate primul Organis Supranacional. Liderii europei au dorit să mergă mai departe astfel încât la 25 martie 1957 au semnat tratatele de la Roma, privind înfințarea CEE, Comunitatea Economică Europeană și a Euratom, Comunitatea Europeană a energiei atomice. În 1968, premierul Luxemburges, Pierre Werner, a propus adoptarea unei monede unice. Raportul Werner, publicat în 1970, solicita realizarea unii unii monetare în mod gradual, pe parcursul a zece ani. Un an mai târziu însă, statele unite au recurs la devalorizarea dolarului, au urmat o criză a petrolului, iar planul Werner a fost pus do parte. Astfel, în locul unei unii unii monetare, unele țării europeine au introdus ceea ce s-a numit şi arpele monetar, mecanism care stabilea un interval de fluctuaţie a cursurilor valutare în raport cu anumite monede europeine şi cu dolarul. Din momentul creării acestuia, în 1972 şi până la abandonarea s-a şapte ani mai târziu, şi arpele a asistat la numeroase ajustări ale cursului de schimb şi la un continu dutevino al țărilor care au părăsit şi apoi readoptat mecanismul. În anul 1979, unii unei economică şi monetară a primit un nou impuls prin crearea sistemului monetar european şi a ECU. Aceasta a fost însă doar o monetă virtuală, o simplă unitată de cont. În cadrul sistemului monetare european, statele membre au convenit să şmeţină monetele în interiorul unui interval de fluctuaţie de 2,25% în jurul parităţii centrale, ceea ce a reprezentat punctul de plecare al mecanismului cursului de schimb. Un astfel de angajament nu a fost întotdeauna uşor de honorat de guvernele statelor membre, între anii 1979 şi 1987, având loc 37 de realinii ale parităţilor centrale. În 1986, ţăriile membre au semnat Actul Unic European, care a adus primele modificăr substanţiale tratatului de la Roma. Actul Unic, avut ca obiectiv, crearea până în 1993, a unei adevărate pieţe interne, bazate pe libera circulaţia mărfurilor, persoanelor, servicilor şi capitalurilor şi scutite de orice pariere ne tarifare. În 1988, preşedintele de atunci al Comisiei Europeane, Jacques Delors, a fost numit în fruntea unei Comisie ale carei lucrări au stat la baza tratatului de la Maastricht. Raportul Delors prevedea realizarea uneuni economici şi monetare între etape. Prima etapă a fost intensificarea cooperării între bâncile centrale şi a demărat la întâi Iulie 1990, o dată cu liberalizarea de plina a circulaţiei capitalurilor pe teritoriul comunităţii europeine. Apoi, la 7 februarie 1992, la Maastricht a fost semnat tratatul privind uneunea europeană. Acesta a stabilit cadul general şi etapele necesare realizării uneuni economici şi monetare şi ale asigurării funcţionării acesteia. Conform tratatului, cea de a doua etapă a debutat în 1994. Aceasta etapa a fost destinată realizării convergenţe economice precum şi creării instituţiilor şi procedurilor necesare în acest scop. Tratatul stipulează criteriile de convergenţă pe care statele membre trebuie să le-ndeplinească pentru a fi considerate pregătite pentru adoptarea monedei unice. În cadul ce le-ai dat doua etapă, la întâianoarie 1994, a luat fiinţă la Frankfurt, institutul monetar european. IME a realizat toate lucrările pregătitoare necesare pentru ca BCE să-şi poate asuma responsabilitatea pentru politica monetară. În luna mai 1998, liderii Uniuni Unii Europene şi Ministrii Finanţelor s-au reuni la Brusell pentru a decide care dintre statele membre au avansat suficient în planul convergenţei şi prin urmare pot participa la Uniunea Monetară. Cu această ocaţie a fost numit şi primul preşedinte al BCE, Wilhelm Duisenberg, precum şi ceilalţi membri ai comitetului executiv. La tata de întâi Iunie 1998 a fost înfiţată BCE, care a înlocuit IME şi a preluat birourile acestuiat de la Frankfurt. BCE şi celelalţi băn centrale naţionale, ale state lor membre, ale Uniuni Unii Europene, alcătuiesc sistemul european, al băncilor centrale. Euro s-a născut în noaptea de 31 de cemblie 1998, când ratele de conversie ale monedelor participante au fost fixate în mod irrevocabil. Etapa a trăia a început la întâi anuari 1999, o dată cu lansarea monedei unice şi transferul competenţelor în planul politicii monetare de la băncile centrale naţionale, câtre consiliul guvernatorilor băncii centrale europene. Trei ani mai târziu, la tăianuari 2002, a avut loc introducerea noi lor banknote şi monede în cadul unor festivităţi de amploare. Dorinţă se numere printre primii care au în buzunar noua monedă, oamenii au format cozi la bancomate. Tim de trei ani, Euro fusese monedea oficiela a băncilor, a mediului de a face şi a pieţelor financiare, însă acum, a parţina tuturor.