 Bon dia, gràcies per ser aquí. Hi ha moltes persones, aquí voldria saludar, perdoneu que sigui una mica informal, però sí que ho faré en el cas del secretari d'universitats i recerca, l'Arcàdia Navarro, que és un company nostre, com sabeu, la majoria dels presents, i que potser és el primer acte oficial que assisteixes. Doncs benvingut, moltes gràcies per ser aquí. El senyor Miquel Somba, que és el Comissionat per Educació i Universitats de l'Ajuntament de Barcelona, moltes gràcies per ser aquí. També és la primera vegada, potser no que ve l'universitat, però sinó la seva condició de representant de l'Ajuntament. El senyor Lluís Pasqual, per descomptat, que ens farà una conferència de seguida, la presidenta del Consell Social, Núria Bagi, l'anterior rector, el rector de l'Universitat Ramon Llull, que ens acompanya sovint i li agraeixo moltíssim, perquè som amics, i suposo perquè, a l'hora, tenim interès mútu a les universitats, resta d'autoritats i companys i amics. Moltes gràcies, repeteixo, per ser aquí, aquest acte de presentació del pla Estratègic, no deixa de ser un acte interessant, que és a l'hora intern i extern per a l'Universitat, i celebro moltíssim que entre vosaltres hi hagi bons amics, persones que no formen part de la comunitat universitària, perquè s'han interessat i que han pogut assistir a aquesta acta i que ens han ajudat també durant l'elaboració del pla. Bé, sense més preàmbuls, li demano al senyor Lluís Pasqual, sobradament conegut, directora de la Utreta Llliure, per una persona de cultura, de teatre, ara estàvem avocant els anys d'aurats de l'Onset Autònoma, dels quals he quedat exclòs per haver arribat només 5 anys tard. Però bé, és una persona vinculada fortament a l'Universitat i ja sabeu que tenim alguns tractes, intentem tenir alguns tractes amb el teatre Llliure per la vocació que tenim de ser presents l'Universitat en les institucions culturals i que les institucions culturals, institucions o altres coses no cal que siguin institucions culturals siguin presents en la vida normal universitària i de manera que no hi havia una millor idea que demanar-li avui el Lluís Pasqual que ens parlés del que ell vulgui, tenint en compte que ell té entre mans la responsabilitat de l'estratègia d'alguna cosa tan important per una cultura com la catalana, que és com és el teatre i un dels teatres més importants que és el teatre Llliure. Moltes gràcies, Lluís, per això i endavant. Moltes gràcies. Bon dia. Primer, una part tècnica. Així se sent bé. Vol dir a tothom, a les autoritats i a tots els que hem vingut amb aquesta hora de sentir parlar de Llliure. En realitat, jo els hi hauria d'explicar a vostès la feina que em van encomanar, que són els propers quatre anys, en realitat el pla estratègic de Llliure, pels propers quatre anys, amb la presentació del vostre pla estratègic de l'universitat. I, de fet, només en tinc un, que es resumeix d'una manera molt senzilla, que és fer el millor teatre possible i punxar la curiositat de la gent perquè aquest bon teatre que fem el vingui a veure. Aquesta és el pla estratègic, en realitat, amb tot el que es pot presumir el pla estratègic, la volem fer els quatre anys. Perquè l'activitat que té un teatre és una lluita diària i constant contra els plans estratègics. Jo sóc una molt mala exemple aquí. Van triar a mi i vam dir que sí, i jo vaig a veure si rebentaré l'acte, pobres, perquè nosaltres el que fem cada dia és lliure contra el pla estratègic, contra tot el que sigui el futur. El teatre és un art del present. No hi ha art més present del teatre, no queda res. El teatre es produeix en el moment en què es fa una representació i hi ha un nexa, una unió, una comunió, si m'ho deixeu dir, entre l'interpreta i l'espectador. Per fer això, un teatre que és un teatre com a lliure, que és un teatre de producció, un teatre on es fabriquen espectacles, no només s'exhibeixen, per tant, un teatre que és una edifici i un equip ha de ser sobretot una eina molt porosa. És una eina que està a disposició dels artistes i una eina on el públic hi ha acut cada dia. Ha de ser porosa si el teatre és veritat que serveix del reflex de la societat, si és veritat que el teatre fa en certa manera i el mirall no ho fa només el teatre, però el teatre també ho fa. Hem de ser capaços de dialogar constantment amb aquesta societat. I si dialoguem constantment amb aquesta societat, ens trobarem en una societat que està canviant i que en aquests moments, a més, està canviant molt i està canviant les velocitats de comportament i nosaltres ens hauríem de poder adaptar aquestes velocitats de comportament. Per tant, viure el present de la manera més intensa i pensar massa en el futur. Els polonesos, per exemple, cada deu anys es dediquen a girar el que són els teatres. L'únic que no poden canviar és la sala, si poden canviar les butaques, una mica la distribució de les butaques, i canvien tothom dels despatxos. Tothom, els que estaven el tercer passen el segon, els que estaven el segon passen el primer. Tothom, perquè d'alguna manera les cèl·lules es renoven, i és veritat que els seus humans renovem les nostres cèl·lules cada set o vuit anys, doncs els teatres també haurien de renovar les cèl·lules cada set o vuit anys. Els anglesos, per exemple, que són el referent, en tot cas, europeu del teatre, tothom més o menys, podríem estar d'acord amb el teatre anglès. Segurament és el teatre més millor que es fa, no només per la qualitat dels seus intèrprets, sinó per la relació que té amb els seus espectadors, amb el seu públic, amb la col·lectivitat que el produeix, els anglesos, per exemple, no fan teatre el diumenge. És una de les característiques més importants del teatre anglès. Està tan posat dins de l'activitat normal de la societat que el diumenge, ells tallen l'herba, com si treballessin els sectors, com si treballessin en un banc, com si treballessin en un altre lloc. I els anglesos, l'únic teatre que fa programa de temporada és el National. Els altres no em fan si un pregunta amb una companyia anglèsa què fareu d'aquí un any, generalment es posen a riure. Ells diuen, doncs no sabem què farem d'aquí 6 mesos. És a dir, el meu somni, en realitat, seria no presentar tamponades. El meu somni seria no dir el que farem, sinó poder-m'ho inventar cada dia segons els estímuls que vinguessin de les dues col·lectivitats, de la col·lectivitat dels artistes i l'altra, la col·lectivitat dels ciutadans. Naturalment això no pot ser. Hem de fer simulacres, simulacres de futur. Els simulacres es fan per poder-los després llançar, per poder-los perdonar-nos una certa seguretat. Jo recordo, havia de muntar l'altre aviat a Salzburg, que vaig fer, i 3 anys i mig abans em va trucar una noia del festival, dient-me si em semblava bé que l'assaig, soprano i piano, que hi havia a les 11 del matí, el passeixim a l'una. Jo li vaig dir, miri, el més probable és que siguem morts tots. Es va quedar molt espantada. Pàcil, pàcil a l'una. Vols ser que la gent va canviar? És a dir, els teatres fem simulacres de... No, perquè fa pendent, però està bé. I els teatres fem simulacres. No, no, aquest és que bé. No hi és, no hi és, de moment... De moment vaig bé. Molt bé. Em sembla que estem bé. Aquesta porositat, aquest diàleg constant, d'alguna manera, estic fent un joc, d'alguna manera no mirar el futur, però ens permet no tenir una línia. És una cosa que els teatres tenien fa uns anys, que els teatres tenien una línia. Doncs no, ens permet no tenir-la, ens permet inventar-nos l'activitat cada dia. I això es tradueix en la programació. Hi ha un únic pecat en el teatre que provoquem la gent de teatre, que és l'avorriment. Un pecat que no ens podem prometre. El teatre pot ser moltes coses, pot considerar que té una qualitat cultural més alta, menys baix, el teatre no pot avorrir. I per no avorrir el teatre ha de sorprendre. El contrari de l'avorriment és la sorpresa. Nosaltres ens hem de continuar sorprenent com artistes, ens hem de continuar sorprenent com gestors, per poder continuar sorprendre a la gent. Aquest lliure neix en un moment on el que volíem era produir la sorpresa de l'espectador a base de canviar l'organització de la sala cada vegada. És a dir, que cada vegada l'espectador no trobi una cosa nova a part del fet d'anar al teatre. Tot això serveix per no tornar-se a tenir-ho esclagòtic. Totes el que s'anomenen institucions, a verseu-la amb molt exagerats, anomenem grans institucions, tenen el perill de mecanitzar-se, tenen el perill d'enquilosar-se. I la lluita diària contra això fa que no es pugui enquilosar ni el comportament de la casa, ni sobretot el teatre que s'està fent. Hi ha molts teatres en els quals els productes, que és una paraula nova, no tant nova, però que s'estabilitzo constantment, són molt diferents, són molt iguals, perquè tenen entrat dins una mecànica de treball i aquesta mecànica de treball tothom sap que devora, devora les parelles, devora les campanyes publicitàries, devora els programes polítics i devora les programacions del teatre. Per altra banda, jo els hi hauria de parlar d'aquesta projecció del futur a un públic que no sé si li interessa la projecció del futur del teatre lliure pels crupers quadranys, perquè no sé si va al teatre, jo no sé quants de vostès van al teatre, quants de vostès tenen la necessitat d'anar-hi en quina freqüència i sobretot si coneixen la situació del lliure. Per parlar del futur s'ha de conèixer la situació que estem en aquest moment. Qualsevol institució, qualsevol teatre, qualsevol institució que hagi tingut relació amb les institucions i tingui relació amb el diner públic s'ho ha passat molt malament els darrers quatre anys. Seria una mentida dir que ens ho he besant molt bé. Ha estat molt, costa molt, és molt difícil, ho continuarà sent. Jo que m'he... han passat les campanyes electorals de tot l'any 2015, que van ser moltes i molt variades per diversos motius, no vaig sentir pronunciar mai per cap periodista, mai, de polític, la paraula cultura, mai. Vull dir que la situació del lliure és la situació de la cultura en general a Catalunya, és a dir, juguem en unes lligues molt petits, en mitjans molt petits, per posar un exemple al Neixenal de Londres que fa 40% més de l'activitat que fem nosaltres, nosaltres tenim tres sales, ells tenen tres sales en el mateix edifici, doncs en el Neixenal de Londres hi treballen mil persones, el lliure 60. El Neixenal de Londres té un pressupost de 101 milions de lliures esterlines, el lliure 8 milions d'euros. La proporció, la proporció és aquesta. La tradició, jo crec, del tracte general de la cultura no han tingut mai uns pressupostos com tenen la majoria dels nostres veïns, en els quals ens comprem normalment, i pel que crec, d'alguna manera haurem de continuar fent-ho. Això, curiosament, ens ha donat força durant aquesta crisi. Si és veritat que la crisi és també mirall, per tant d'una societat que també està en crisi, com que estàvem acostumats a tenir una economia de guerra, vam fer servir la economia de guerra prenent decisions del tipus, tots els diners van a la producció perquè havíem de donar feina a molta gent, però el fet de ser disminuïts, i de no ser pressupostaris, és el que ens ha salvat d'aquesta situació. Això no vol dir no tenir un plan estratègic, o fer el simulàcre, el dir la mentida, no tenir un plan estratègic, no vol dir que no hagin de fer alguna cosa, no vol dir que no hagin de créixer. Des de l'any 2011 hem crescut molt, és curiós que en una època de crisi, jo hauria de parlar aquí de la crisi dels espectadors, tothom coneix el 21%, tothom coneix les dificultats que hem patit a les institucions artistiques. Però nosaltres hem dublat gairebé el nombre d'espectadors, hem triplicat el nombre de donaments, parlo de la recaptació perquè és una cosa que després incorpora al teatre. Abans m'he deixat que de més de mil persones que treballen al National l'entrada més brata és de 40 lliures. I el que m'agradaria per aquests quatre anys seria poder traspassar els que vinguin després de les lligades al lliure i que són fonamentals passar-les d'una manera el més nítida possible. La primera paraula és institució. Institució és una paraula que té la seva part bona, la seva part volenta. A mi no m'agrada gaire la paraula institució aplicada a un teatre perquè a mi institució en principi és allò que ningú coneix exactament com funciona perquè tothom té dret a opinar de com ha de funcionar. Aquesta és la part volenta. L'espectador no en sap res. No n'ha de saber massa. S'ha de mantenir un determinat misteri. Quan dic no en sap res, vull dir que algú de vostès deu haver vist boníssim producció de Carmen, però qualsevol altra de l'Iceo em serviria. Vostès saben que la Carmen no parlo de l'orquestra, no parlo dels cantants, no parlo dels figurants, no parlo dels interprets, no parlo del personal humà. Només parlo del decorat i el vestuari. Vostès saben que són 17 trailers, per exemple. Són 17 trailers. 17 trailers que necessiten uns conductors especials perquè els trailers s'han d'entrar pel carrer Sant Pau que és un carrer estret. Això vol dir que hi ha d'haver entre 50 i 60 persones per descarregar 17 trailers perquè no es poden passar 3 dies descarregant 17 trailers al carrer Sant Pau. Això vol dir que hi ha d'haver després gent que el munti. Això vol dir que hi ha d'haver gent que ho desmunti. Vol dir que hem de venir uns trailers a tornar a recollir aquell decorat. Vol dir que aquell decorat s'ha de posar en un magatzem que ha de tenir en certes condicions climàtiques perquè, si no, el decorat es fa molt bé i no diguem el vestuari. Vol dir que hi ha d'haver una persona encarregada d'aquell que allò estigui ben posat i, a més, segons quin tipus de decorat de mantenir-lo. Imagini-se vostès quins trailers. Una obra. Les institucions fem coses molt estranyes que la gent moltes vegades no coneix. A mi el que m'agradaria és que ningú durant els propers 4 anys que m'ha passat fins ara, ningú discutís l'existència d'en llibre. Una cosa tan senzilla com aquesta. Perquè si ningú discuteix la xarxa d'aigua de Barcelona perquè arribi a les cases i hi hagi una xeta i sortir l'aigua, doncs, per mi amb la mateixa tranquil·litat i amb la mateixa força perquè estem defensant un servei públic, hauríem de no discutir-lo o crec que no l'hauríem de discutir i, per tant, en aquell moment es justifica per si mateix. Un teatre s'ha de justificar a un hospital, s'ha de justificar cada dia amb la seva acció, amb la seva programació, amb les seves ofertes artístiques. Vull que conservés les 3 paraules que definien el llibre. El primer que voldria desitjar és que es mantingués llibre. Llibre vol dir que hi ha un joc que es portueix cada dia que juguen els ciutadans. Hi ha uns quants ciutadans que deixen cada dia anar a jugar amb un joc que consisteix amb què els enganyen i, per tant, a jugar a una mentida pactada. La diferència entre la mentida del teatre i quan el diuen que el Neymar fa molt de teatre en fa molta ràbia. Per exemple, quan parlen d'un poble i quan parlen d'un polític i diuen l'aposta en escena, la cerimònia d'investidura comportat... també en fa ràbia. Perquè la diferència és molt gran. Una cosa és un engany, jo et vull enganyar i l'altra és un engany pactat. Jo vinc a que tu m'enganyis i, a més de que vingui a que tu m'enganyis, jo faig un acte de fer. Pago abans. El públic fa un acte de fer d'una enorme generositat i ja no us dic l'abonat, que el mes de setembre de decideix que passa el mes de febrer és molt difícil tenir abonats, és molt difícil tenir fidelització de públic que em diria un de marketing en aquest maridià en aquest paral·lel dels ous. Perquè el nostre contrincant no són els altres teatres, el nostre contrincant és el Temps. A Barcelona fa sol, fa bon temps, hi ha mar i a platja. Un ciutadà alemany no sap si el 12 de febrer de l'any vinent tindrà ganes o no tindrà ganes de veure el Hamlet. El que és segur és que fotrà un fred de collons, és a dir que estaran a casa zero i per tant es pot quedar a casa. Si no es queda a casa té a donar d'anar a un concert, a veure d'anar a veure de teatre, a veure d'anar a veure d'un d'òpera i abans o després o no hi anirà i s'anirà amb un bar a prendre snaps. No queden massa coses més però que farà fred segur. Per això els abonats a Europa és molt curiós que cada grau menys de temperatura que hi ha hi ha mil abonats més normalment perquè la gent necessita que ho digui molt lloc. Per tant, jo voldria que continués aquell lloc lliure on tothom hi pogués anar a practicar aquest joc cada dia. La segona paraula és la paraula públic i això té una llargada més especial. Jo no he intentat fer més aquests quatre anys que fer caminar rentar la cara del que se'n diu una cosa que tothom diu i que ningú sap que és l'esperit de lliure. Hi ha una cosa que existeix, que és l'esperit de lliure. Parlo de lliure, no faig referència ningú més perquè el teatre és molt concret i el teatre està lligat a una societat i està lligat a una col·lectivitat. La manera d'anar al teatre als nepolitans o d'anar-hi als suecs és completament diferent. Cap nepolità se li posaria anar a fer psicodrama al teatre i canviar els suecs. Bàsicament van a fer psicodrama. El teatre, en general, no existeix. Hi ha altres coses, perquè hi ha un teatre molt potent oriental i el teatre sempre està molt lligat ja ho dic abans de la societat que el produeix. El lliure és una rara avis. Ja puc explicar l'esperit de lliure perquè, per sort, és abans de la transició. Ara que un transició a vegades sembla que no va servir per gran cosa o per merdar-ho més. No, el lliure és d'abans. És preconstitucional. Nosaltres naixem l'any 76 i naixem amb una voluntat de teatre públic. El teatre públic neix a Europa després de la Segona Guerra Mundial. Europa es reinventa la seva cultura i el teatre s'incorpora a la cultura. Diguéssim que hi ha hagut fins aquell moment nosaltres això ho vam fer l'any 76 i hi ha hagut una lluita perquè les constitucions reflectissin el dret a l'evocació. Això neix en el moment en què es comença a demanar que les constitucions continguin la paraula cultura. El dret a la cultura sigui per tothom. Això s'ha d'inventar naturalment un tipus de teatre, un tipus d'interpretació i un tipus de públic. El teatre és el màxim de públics possibles. No vol dir que hagi de comptar tant tothom. Vol dir que hi ha de haver moltes possibilitats perquè tothom hi trobi el seu compte. Neixem amb un concepte republicà del teatre que és en primer lloc que la subvenció no és una cosa que ens donen a nosaltres. El teatre públic que està subvencionant la diferència del cost que hi ha entre el que costa produir un espectacle i després es divideix per a entrades costaria una xifra determinada i es paga una altra xifra. És per una altra xifra que és la política pública que ningú deixi d'anar al teatre per una qüestió de diners. En aquests moments la mitjana de lliure està a 15 euros i mig i es pot anar al llibre per 6 euros i es pot anar per uns altres procediments per 3 euros. Això és... això és una idea que és la base del Pilar. Un teatre lliure el teatre lliure es constitueix com una fundació perquè és un projecte privat. No és un projecte que s'escriu a una institució determinada. Altres van voler des del començament no pertanyar a una institució sinó a les màximes possibles. A les nostres òrgans de govern hi ha el Ministeri de Cultura, hi ha la Generalitat, hi ha l'Ajuntament de Barcelona i hi ha la Diputació. És un model modern com a sistema de procediment que puguin entrar a les diferents institucions. Això té un preu. Quan un és d'acuada a institucions vol dir que no n'és de cap. Això no llueix exactament. En realitat, lliure ha fet molts papers enllà de la seva història i jo crec que la porositat que demano lliure va néixer en un moment en què no hi havia cap teatre públic. Jo dic doblement i també sabem que hi ha un representant de l'Ajuntament aquí. Barcelona és la única ciutat d'occident que a més de 35.000 habitants no té teatre municipal. És així. Els ajuntaments normalment es preocupen perquè els diferents grups de la població puguin practicar determinades activitats. En el cas de Barcelona, per exemple, l'esport és un exemple clar. L'esport era una activitat que havien de desenvolupar als ciutadans i hi ha instal·lacions esportives. Tant pels països, per exemple, hi ha instal·lacions esportives. Tant pels professionals com pels públics els va veure. El teatre no hi ha hagut mai un teatre municipal. Quan dic no hi ha hagut mai, vull dir que Figueres en té dos, Carreus en té tres, Madrid en té set. No n'hi ha, no n'hi ha hagut mai. El llibre, per tant, d'alguna manera, primer feia com de teatre nacional, perquè no n'hi havia més, després hem fet de teatre municipal soltejant i canviant de pell i canviant de cara, sobretot perquè des del començament vam entrar junts amb el públic. El llibre és un teatre que ha tingut la sort de creixer amb el seu públic. Nosaltres descobrirem un repertori i el públic descobria un repertori. Els actors anaven creixent i es descobrien de mateix, i el públic descobria també aquests actors. Hi havia un moment en què la gent ja no anava a veure una obra de teatre que anava a llibre, perquè sabia que llibre hi trobaria alguna cosa que parlaria d'ells. La forma, no la paraula fundació, però la forma sí que és molt important, perquè abans de que ho fes servir, que ja ho va dir el Goethe, la professió del Goethe, com vostè saben, a part d'escriure era director del teatre de Weimar, director d'un teatre i deia que el teatre eren repúbliques independents. És una llàstima que després ho hagi fet servir, però és una definició molt exacta. La Junta de Govern de Lliure està composada per 4 institucions i 5 observadors de fora, que poden tenir o no relació amb el teatre, perquè mai puguin tenir la paraula única, accepta amb temes econòmics, les institucions. I abans i després això ho ha de referendar un patronat, un patronat on hi ha 25 persones. És difícil que s'hi posi la mala política a dintre d'un teatre perquè està blindat i està blindat d'una altra característica, i és que el director del teatre és una artista. Això és bastant fonamental per lliure. Jo sóc gèminis, tinc dos oficis. Dirigeixo un teatre i després sóc director d'escena. Si gèminis va bé, també. Serveix perquè m'ho puc dividir entre l'un i l'altre. M'agrada tant produir pels altres com produir per mi. Llavors aquest ofici que un va exercint, a més de tenir la responsabilitat artística, tens la responsabilitat de tot l'altre. Vull dir, jo no crec que hi puguin haver directors artístics només. Director artístic què fa? Programar. I després ve l'altre i li diu que no hi ha els diners per programar. Doncs tornem a programar. Si es posessin d'acord abans, si jo sabés que per fer teatre tinc uns diners i no uns diners que jo m'invento, això no em impedirà d'assumir. Això em farà ser molt més concret. I no em deixarà volar coloms, perquè el teatre és una cosa que té una toma de terra constant. No pot volar, no pot fer volar coloms. El llibre, quan un el dirigeix té 3 col·lectivitats que s'han de dirigir. Una és l'equip de la casa, un equip que s'ha de renovar, que s'ha de reformar, que s'ha de formar constantment per mantenir aquest diàleg amb els diferents tipus de creadors que hi arribaran. L'altre són els creadors, és a dir, tota la gent que hi ha al voltant i que no formen part del llibre, són els que després hi vindran a treballar amb tot el dret, perquè allò és un teatre públic que s'ha de posar a disposició d'aquests creadors. I l'altre és el públic. L'altre grup que em toca cuidar és el públic, perquè els diners són seus, perquè hi anirà cada dia i l'hem de rebre cada dia i hem d'endevinar sobretot el que ell voldria veure. I a més l'hem de sorprendre. He dit que m'agradaria que fos lliure, he dit que m'agradaria que fos públic i he dit que m'agradaria que conservés dignament el nom de teatre, a més de lliure i de públic, voldria conservar amb tota la dignitat el nom d'un teatre. Clar, alguns de vostè segurament es produtaran i per què hem d'anar al teatre? Què hi fan? Això és una pregunta que nosaltres ens hem de fer cada dia, cada dia per poder-nos la contestar cada dia d'una manera diferent. Jo crec que el teatre, i hem d'anar primer perquè el teatre si ha d'anar, si no s'hi va, el teatre no te'l pots baixar. I amb un món de pantalletes és una cosa que no et pots baixar i has d'anar. Si no hi vas, te l'has perdut. Després perquè el teatre és una tribuna de llibertat on la gent es pot expressar lliurement que normalment es debaten problemes morals que parlen de nosaltres mateixos. I ho fan persones igual que nosaltres. El cinema de cap i volta uns ulls poden tenir 20 metres d'amplada. Teatre no, teatre, aquella persona que jo tinc al davant és igual que jo, sua com jo, el cor arribar amb la mateixa velocitat que en va a mi. Mira, escolta, parla, camina. És el més semblant a mi, per això és tan difícil fer teatre. És el més semblant que tinc jo i per tant m'està dient que si allò que jo estic veient li passa amb ell també em pot passar a mi. Això és una obertura de mires perquè és un exercici intel·ligent i al mateix temps és un exercici de contra la soledat, que és un dels problemes més grossos segurament de la societat. El teatre serveix per reconèixer que les coses d'un sol no les pot fer. Primer els equips perquè sol, jo, un obra, no l'entenc, no la sé fer. Necessito intercanviar constantment les opinions dels altres. Això és el primer. I després això també passa amb la gent. La gent ve entre en una sala i es proveix una cosa que no es proveix en la nostra societat, que és el silenci. El teatre és un lloc que només queda a la masoneria i el teatre on la gent es proveix en silenci i on es compleix una altra regla que també explica la masoneria. El teatre acaba sent un lloc en què les raons dels altres s'escolten fins al final i no les interrompen ningú. És una cosa que no passa ni a la ràdio, sinó a les televisions, ni a les famílies. I ja es giren i ningú espera la resposta de l'altra perquè no importa, perquè l'important és fer la pregunta. El teatre, un, ha d'escoltar les raons d'aquell i les ha de sentir fins al final i normalment no les interrompen. A mi me veria en tot cas que aquestes quatre paraules continuessin amb aquests continguts. Sí que és cert que acabant el simulac de fer veure que no tenim pla estratègic vol dir-hi que ja no hem tingut basses possibilitats de mirar el futur, l'hem fet, estem fent teatre per nanos amb pedagogs, amb gent que ens aconsella, és un teatre que ens surt molt cart, però ha de ser així perquè el fem per 50 nanos com a màxim per 50 nanos no és lentable, ni ho ha de ser, però estem projectant uns espectadors futurs. Hem fet una companyia jove per donar veu a una generació, aquesta generació malaïda que no té veu, ni amb arquitectura, ni amb bioquímica, ni amb tants terrenys, doncs el teatre també passa. Hem aconseguit fer la gent pogués aparcar el teatre, que és una cosa... Algú s'imagina el que reforce sense aparcament, perquè el teatre no pot tenir un aparcament i hem projectat, perquè s'ha de fer molt de temps, el que és la plaça, perquè la plaça soneixi una mica al poble sec, perquè allò si ho veieu, hi ha l'Institut, un tros de paret caiguda, no és encara una plaça una plaça del poble sec. Hi ha un altre tema que m'agradaria que continués, que és per aquí i per què serveix el teatre, una altra pregunta que ens hem de fer, que ens hem de fer cada dia. El teatre ha servit moltes vegades per denunciar, ha servit per tenir un esperit crític. Sense deixar el esperit crític, hi ha un tema i que comencen a tractar els filòsofs, que és el teatre, a més de tenir un esperit crític, ha de denunciar només coses que afectin l'espectador o ha d'acompanyar l'espectador en un moment de no confort. Tenim una societat molt... molt machacada amb quina és la funció del teatre en aquest moment. Tenint en compte que de teatre n'hi ha tants teatres com gent no el fa, els cridors són completament diferents. I després, a part de ser continuar sent porós, si que hi ha un projecte de llargada, que és que ens hem quedat amb la cultura escrita en una constitució, demanant el dret de la cultura. Ara hauríem de demanar el dret de l'educació a través de la cultura. El dret de l'educació a través de la cultura vol dir, per nosaltres, elaborar un programa d'escoles perquè el teatre es pugui ensenyar a les escoles. No es tracta de fer actors futurs. Es tracta de practicar un any que dona moltes... molts avantatges en els nanos de 5, de 6, de 7, de 10, de 11, de 14 anys. Ja ho he dit. És un lloc on un escolta. Ningú pot tallar el que diu l'altra rèplica. Per tant, és una escola d'escoltar. És una escola democràtica. Qui ho ha dit que l'últim en matemàtiques no pot ser, de cop i volta, el que faci el protagonista perquè té unes dotes naturals per fer allò. És un teatre que és una activitat que, de més, serveix perquè els grups es facin més compactes. Les relacions que es produeixen en teatre, els comiats, després de que es gava un espectacle, només es semblen els comiats que es tenien a l'Emili quan fèiem l'Emili. És perquè per un moment s'han posat molts sentiments a disposició del grup, a disposició dels companys, tothom s'ha despullat, tothom ha ensenyat emocions i es produeixen uns lligams molt forts, i això es produeix també en els nanos després. És una escola d'expressió, tothom diem que el món anglosexó, els nanos parlen bé i que els nostres no. El món anglosexó el que fa és fer-los i fer teatre. Jo voldria que d'aquí un any, dos anys, tres anys, quatre anys, igual que si incorporés la música a les escoles, incorporessin el teatre. Després ja decidiran si lliurement si volen ser espectadors de teatre o no. Això és una altra cosa, però el lliure ha donat una formació molt gran. I enxemplar sobretot el nombre d'artistes que puguin ser cada vegada més diferents, que puguin ser cada vegada més i el tipus de públic. Hi ha molts tipus de públic. La societat està molt fragmentada. Que ningú, perquè no trobi el lliure inútil, li surti en els contes quan vagi el lliure. Moltes gràcies. Moltes gràcies. Lluís, per la teva per la teva participació que està acta per aquesta estona allissonadora molt entretinguda. I ara he de donar la paraula al professor Gessin Jordana, del director del Pla Estratègic 2016-2025 de l'Ombsa de Montpelfabre. Moltes gràcies. Amb aquest acte d'avui posem fi a un procés iniciat gairebé fa dos anys. L'elaboració del Pla Estratègic de l'Ombsa de Montpelfabre 2016-2025 ha estat una experiència innovadora a la Universitat. De fet, és el primer pla estratègic que s'ha portat a terme de forma molt amplia i participativa a través de diversos mecanismes d'implicació que s'han anat obrint al llarg del seu procés de elaboració com tots vosaltres coneixeu. Abans d'entrar a comentar breument voldria destacar alguns components de la seva preparació i del procés de participació que s'ha generat el seu entorn. Un primer aspecte que vull realçar és que, a través del pla, hem elaborat i posat a la base de tota la comunitat universitària un ampli conjunt d'informes i estudis sobre la universitat que recullen l'evolució recent i examinen la situació actual en moltes dimensions de la UPF. Han sigut elements de gran utilitat per elaboració d'una diagnosi, però també per desenvolupar un coneixement més detallat sobre la nostra universitat que ens han permès fer una reflexió més acurada de la seva situació. L'altra qüestió que vull destacar és la intensitat del procés participatiu endagat en el marc dels treballes de elaboració del pla estratègic. Sense entrar a detallar xifres concretes del pla i amb més detall a la pròpia pàgina web del pla, cal destacar que hem assolit un nivell de participació molt elevat. I en aquest sentit cal agrair la contribució de tothom que ja ha treballat, formant part de grups de treball, o que ha tingut l'oportunitat de participar en algunes de les diverses activitats que hem realitzat al llarg de tot aquest any. El núcle essencial del pla rau aquí, és el que hem de fer. La base és el que hem de fer. La base és el que hem de fer. La base és el que hem de fer. No hi ha dubte que en el pla i en la seva elaboració també hi ha aspectes millorables. Potser no hem estat del tot encertats, han dinamitzat més a fons alguns dels canals de participació on l'any. O potser encara hauríem pogut implicar més membres de la comunitat i de l'entorn de la universitat en les reflexions i discussions que hem tingut. Ara bé, penso que l'aprenentatge que hem assolit ens ha de permetre incorporar aquestes pràctiques i els coneixements adquirits en noves iniciatives de participació i planificació estratègica que porti a terme a la universitat en els propers anys. I aquest és un punt de partida molt bo per millorar i ampliar les dinàmiques de participació. En fi, segurament el procés en si d'aquesta elaboració del pla estratègic ha servit per dinamitzar-nos a tots, a pensar més la universitat i la nostra feina, el que fem cada un de nosaltres en diferents àmbits pel mateix temps també a l'universitat com el seu conjunt i obrir-nos més a discutir temes generals més de fons sobre la universitat, el seu entorn de la projecció i el futur de la UPF. En relació al pla que avui presentem, i sense volguer estendre massa, però això voldria mencionar alguns elements de contingut del pla que em semblen especialment destacats. En primer lloc cal destacar que el pla articula una reflexió col·lectiva, una reflexió de conjunt sobre com ens veiem nosaltres com a universitat i sobre quins són els nostres problemes més importants i les nostres potencialitats que ara el futur. El valor d'aquesta reflexió està tant en els seus continguts com en la capacitat de generar un consens entre els membres de la nostra comunitat universitària la qual cosa no farà sinó enfortir-nos. En segon lloc, el pla presenta un conjunt de propostes estratègiques per l'acció a través de cinc eixos estratègies bàsics, docència, recerca, societat, comunitat i finançament i ho accentua a mitjançar en alguns eixos transversals que porten idea sobre com assolir les estratègies que es distallen en els eixos estratègics. No és un pla molt detallat amb mesures concretes a portar a terme, cosa que ja queda per altres instruments de planificació com és el pla d'actuacions o altres que puguin venir, però sí que té el pla una preocupació essencial per la seva coherència i la cohesió conceptual. Amb la voluntat d'establir que ara als propers anys hi hagi acció compartit o que faciliti aquest mar. Però en els grans reptes que les universitats han d'afrontar i que estarem afrontant actualment ja i en el futur més immediat. També cal destacar, en tercer lloc, dos elements essencials del pla que prenen molta força i que som ben innovadors del que podríem dir la tradició de la planificació estratègica en les universitats, que és d'altra banda ja força llarga en el nostre país i en general en el món universitari. Un d'ells és la relevància que li dona el pla a la ciutat i l'altra, la relevància que també li dona els temes de la cultura, com s'ha esmentat anteriorment, i també les intersecions que es produeixen o que es poden percebre o es poden desenvolupar entre la ciutat i la cultura. D'altra banda, ens ho deia ja en Xavier Marçet en una comparencia ara fa un any en els primers actes que vam fer de discussió, de reflexió sobre el pla, quan vam començar a impulsar el procés participatiu. Els canvis tecnològics que tots coneixem estan impactant cada vegada més en el món de l'ensenyament superior i plantejan nou reptes pels models tradicionals que han dominat a l'universitat, a les darreres dècades, en promoure una major separació i especialització organitzativa entre el món de la recerca i el món de la docència. No hi ha pas solucions simples en aquesta tendència que s'observa a tot el món en termes generals, però ens cal experimentar i innovar per buscar fórmules de reintegrar aquestes dues grans emissions de l'universitat i el pla estratègic de forma afronta, de forma central a aquest repte, i proposa algunes fórmules creatives innovadores per fer-hi front, amb estratègies orientades a integrar de forma mutuament profitosa les activitats de recerca i de docència per construir un entorn únic i creatiu en el que sigui possible la formació integral, i que s'ha de fer a la resta de les generacions d'estudiats. La competència entre universitats, l'entorn proper però també de forma global, és creixent, que em ja esmentava, però també són creixents les noves oportunitats, a mesura que augmenta la demanda de formació universitari i també creix la visibilitat i la reputació de la Pompeu Fabra. Així hem de aprofitar totes les oportunitats que s'enderiven, a partir d'una estratègia clara i compartida sobre com volem que sigui la UPF a l'any 2025, i això és indispensable. El pla estratègic, en aquest sentit, ofereix una visió i nombreuses propostes de com aconseguir que l'universitat es devingui una universitat global, però amb les seves arrels ben afirmades al nostre país. No voldria acabar la meva intervenció sense abans agrair a totes les persones que han participat en l'elaboració del pla pel seu esforç i entusiasme en aquesta iniciativa. Vull agrair també molt especialment a les col·laboradores de l'equip de suport del pla, l'Aulàlia Soler i l'Albatixador, i l'Anna Petit, de l'UEPA. La seva constant i intensa dedicació al llardo del temps que hem estat treballant conjuntament, la seva construcció de fet ha estat indispensable per fer possible aquest estratègic que avui presentem per tota la nostra universitat. Moltes gràcies. Moltes gràcies. Arriba un moment que no pots estar donant més gràcies, no perquè no les vulguis donar, sinó perquè no omplides mesuradament d'agarriment una espai que serà més expositiu, però per descomptat i més ho he posat per escrit en la presentació del pla sense la direcció del pla a càrrec del Jacín. Aquest pla naturalment no hauria estat possible i altres elements que ell ha posat de relleu, però això no treu que sense tu no hauria estat possible. Moltíssimes gràcies. Tampoc no hauria estat possible i ara és ell qui té la paraula per continuar aquest acte i ja anar-lo acabant. Moltes gràcies, rector, companys i companyes. Ve un pla estratègic una res més que un relat, un relat institucional de qui som, d'on venim i com volem anar. I ens aporta dues coses, una és que en genera identitat col·lectiva a tots els membres de la comunitat i també genera una marca, un producte en aquest mercat institucional públic i privat en el mercat social del nostre entorn. Aporta un intangible. Podem veure un negociat com peces de Lego, on tenim la recerca, tenim la docència, tenim la transferència del coneixement, tenim la gestió, tenim els objectius, els recursos humans, la tecnologia, etcètera. El problema és que aquestes peces o institucions no encaixen de forma perfecta com els Lego, perquè totes aquestes peces tenen unes formes totalment eràtiques, aleatòries. I, al final, això que diguem empolosament una institució, una organització, no és res més que un piló de pedres com els lindars que hi ha de vegades entre els camps, com ara, per exemple, a Menorca. I això és molt feble. Qualsevol terratrèmol, qualsevol tempesta, tira terra a aquesta institució. L'element que ens permet donar qüesió a aquest piló de pedres de peces és aquest ciment, la pasta, l'arga massa que es dirien castellà. Això és la cultura d'una institució. I el pla estratègic jo crec que ha de contribuir d'una forma molt important aquesta consistència, aquesta cultura. Tot canvia i aquestes peces ja suporten el temps i l'entorn. I, també, com hem dit, porta una unitat externa. Som com som perquè volem ser així, però som, bàsicament, com ens veuen els altres. I això és la marca OVF. I abans ho deia el senyor Pasqual a la seva conferència. Volem que la gent vingui al lliure. Per què fem? Qui no ho representem? És una aspiració del rector i del conseller d'acció que la gent vingui a la pompeu, més allà d'un estudi determinat o un altre i cap a aquestes peces perquè volem tenir una marca molt coneguda en el nostre entorn. Molts miren amb un gran escepticisme els plans estratègics. Hi ha novetats de gestionar els plans estratègics, instruments de control, temes d'evaluació, la qualitat, els ISO, etcètera, etcètera. Molts consideren que això genera una neoborocràcia, que, a més a més, està amb mans d'un conjunt de talibans il·luminats que porten aquesta matèria. Jo confesso que formo part d'aquestes ordres religioses i fos un part d'aquests il·luminats i talibans però us haig de dir que els que teniu el scepticisme teniu tota la raó i ho comparteixo. Certament, aquests instruments de gestió més o menys moderns, la planificació estratègica, el Fiocapes, doncs va ficar de moda als anys 50 que ha sigut en modern. Però és cert que moltes vegades els mitjans es converteixen en els objectius i aquests instruments són clarament castradors i molt més per una universitat. Però són importants i, per tant, aquí ho que fem és posar-ho amb la dosi imprescindible, necessària, però sense generar aquesta neoborocràcia. És important tenir sistemes de qualitat, és important l'evolució, és important, òbviament, la planificació en dosis petites, clarament en dosis que són totalment necessàries. És molt costós en temps i diners. S'ha tardat dos anys a fer aquest pla estratègic. Aquesta acta, i han de fer que es compta, costa uns 12.000 euros. Bàsicament no és perquè hagi costat tant aquest el llibre que us han donat, sinó per les hores treballades que hi ha aquí acumulades durant aquesta acta. Què conjuntabaments poten s'ha de tenir en compte i moltes vegades no valorem la importància i un mínim de planificació estratègica. A vegades, en els alumnes, comparo de pressió estratègica, els faig el címil de que fem dos edificis en paral·lelo, no en castó de l'altre. Comencem a posar les valles i amb un sentit molt de soroll treballen molt, però ja no es veu que facin absolutament res i l'altre van aixecant obre directament des del sol. Els que sembla que no facin res estan fent els fonaments. No es veu, no es pot apreciar, però com tinguem els dos edificis fets, fer els fonaments d'una edifici és molt car, amb diners, però com tinguem els edificis fets, d'aquí voldran anar a viure. Obviamente voldran anar a viure aquell que tingui uns bons fonaments. És una tasca oscura, que no es veu però que és necessàriament imprescindible. Evidentment no és la única. Això ha de tenir una continuïtat. Ha d'haver-hi un conjunt d'aliments estructurals en aquesta edifici, no només els fonaments. Òbviament aquí vindrà el pla d'actuacions i d'aquí dues o tres setmanes anunciarem el pla d'actuacions de l'actual govern pels propers 15 mesos que ens queden. Hi ha d'haver, i d'aquí d'arribar-se, una major estratègia de control i d'evaluació. La planificació porta associat al control i a l'evolució. Hem d'incrementar la nostra intel·ligència institucional. Hem fet una reforma. L'autorior web, que serà tots els unitats han de ser intel·ligents, però hi ha una unitat que s'encarrega més d'aquest control i d'aquesta intel·ligència, que és l'antiga web actualment dicopec, hem de refinar la nostra organització. I hem fet, i hem paral·lel, aquest pla estratègic. I com que som producte o emparentats, hem impulsat ja dues reformes, una reforma acadèmica per la via de les UCAS, i una altra reforma en els serveis centrals del rectorat, i això ha de continuar. I, evidentment, si tenim planificació, control i a l'evolució, donem resposta al gran responsabilitat que tenim com a institucions públiques, que és el ratiment de comptes i la transparència. Evidentment, és un relat que té 10 anys vista. Aquí hi ha un problema de legislat democràtica, perquè el govern, com ha dit, ja va per a Pato Cojo, i ja va per la transparència, li queden 15 mesos de govern. Evidentment, això hem superat, perquè aquest és un pla estratègic que no l'ha fet el consell d'edicció, l'equip de govern, sinó que l'ha fet tota la gueta universitària, tal com ha explicat el Josep Jordana amb una alabedíssima participació. Bé, i coincideix quan fem 25 anys. I ara que estem en dies i mesos, gairebé d'aniversari, és el moment per fer de catalans. Per l'autocompleença, pel confuísme, el món ens mira, tots estem encantats de la vida. I això està molt bé i ho hem de celebrar. Ara bé, també crec que és un moment apropiat per fer l'autocrítica. El món ens mira nosaltres i amb els altres més. No som els únics, estem a la creació. Estem en un programa internacional on hem vist moltes universitats moltíssimes en el món que funcionen molt millor que nosaltres, o que funcionen semblants a nosaltres. No hem d'anar molt lluny. Tenim el que tenim just al cantor, però l'autona persona funciona bé i en els últims indicadors no s'ho surt per davant. L'OB, m'estudòntica, la mirem una certa condescendència, però les reformes que està fent per les seves dimensions i complexitat tenen una enorme mèrit. L'autona de Madrid, la Carlos III, a la CAN, que a nivell de gestió per mi és un model amb moltes coses, les polítècniques. Si pugem més, si ens puc, com ha pujat en els rànquins en pocs anys, és a dir, que tenim molts elements a millorar i aprendre i també fer una certa autocrítica. Perquè és cert que hem fet les coses ben fetes, però on està el mèrit, per més que pensi el mèrit diferencial d'aquesta universitat en relació als altres, a mi només se m'acudeixen tres motius per als quals hem tingut una resolució bastant satisfactòria. On és buscat i els altres dos ens han vingut donats. Un que crec on reseja el mèrit absolut d'aquesta universitat és amb apostar per una meritocràcia absoluta i radical amb la selecció del seu personal d'océne investigador i amb la definició de la seva carrera. No del tot simètric a totes les àrees de coneixement, però bastant generalitzat. Jo crec que aquest és l'element que ens diferencia dels universitats més semblants del nostre entorn. L'altre és que hem sigut molt joves i ens hem beneficiat d'aquesta joventut física i organitzativa de tots els membres de la comunitat. Aquesta joventut ja l'estem perdent malauradament, no es pot evitar. I l'altre és que som petits. Això de ser una set petita en els nostres estàndards del sud d'Europa ens dona molta agilitat, però també ens dona molts problemes. Estem competint en bones universitats on resulta que juguen amb equips de futbol i nosaltres tenim una plantilla de bàsquet. I no es deixen canviar els jugadors, amb el qual sempre estem en una desavantatge competitiva i aquí cada un de vosaltres ha de fer d'océne, d'investigador, només faltaria, el que és personal d'océne investigador, per això és la tiqueta, però a més a més han de fer de gestors, els gestors han de fer mil i una cosa, tots som una mena d'homes i dones orquestra i això és una desavantatge competitiva que ens dona ser petits. Si no volem millorar, tenim algunes excuses. Tenim l'excusa del finançament, que és molt injust, etcètera. Bueno, estem lluitant perquè això canvi, ara marxant l'autoritat pertinent, a cada escriure un article a l'avantguàrdia, reclamant això, també hem de lluitar només pel finançament públic que ens incentivi l'excel·lència i la competitivitat, sinó també buscar línies de finançament privat, i evidentment tenim la gran excusa, i ara tot també es queixaven aquest article a l'avantguàrdia, del mar normatiu. Bueno, el mar normatiu tampoc ens ha d'intregat tant. Hem demostrat, amb algunes reformes que ja hem fet, que podem aprofitar, podem tenir el nostre model propi buscant el màxim coeficient de l'esticitat que tenen a les lleis, que totes tenen el seu coeficient de l'esticitat. I evidentment, per voluntat i per vocació, aquesta universitat ha apostat per aquesta paraula, que algú li genera horticaria que és l'excel·lència. Quan un aposta per l'excel·lència s'acaba de ficar amb un embolic, perquè no pot parar, perquè un com lluita per l'excel·lència i l'innovació és com si corregués cap amunt de la capavall. El dia que estàs cansat i et pares, resulta que no manté la posició, perquè l'escala mecànica tampenc cap avall. Això ha vist en moltes institucions públiques i privades que posten per l'excel·lència, hi ha moment que s'esgoten, i aquell moment baixen realment fins al sòtanos de la competitivitat. Corre, corre i corre, no es queda cap més remei que corre, perquè ens ha explicat amb aquest embolic, apostar per la competitivitat, però això sí, que és com el més humana possible, i per això crec que un dels grans elements és la societat social i corporativa. Hem de fer que tots corriguem, tots competim entre nosaltres amb els altres, però amb igualtat de condicions, temes de gènere, temes de malaltia, etcètera, etcètera, aquesta sensibilitat l'hem d'incorporar, que ja la tenim, l'hem d'incorporar a la nostra identitat. I evidentment corre, corre i ser competitius amb recerca, només faltaria, perquè més és l'àmbit on la carrera està més regulada i formalitzada, i sabem les regles del joc. Però ens hem de descuidar que també hem de competir per una millor docència, per una millor transferència de coneixement, i també corre per un millor bon govern, que és bona política i bona gestió. Moltes gràcies. Bé, gràcies per la concició a tots dos, perquè ens ha fet corregir una mica l'horari i començar tard, i jo seré ara molt, molt breu. Gràcies pel teu discurs. És demostrat que aquesta universitat és bona, i si no és tan bona, no ho sabem, però els vice-rectors sou molt bons. D'això no hi ha cap dubte. D'això no hi ha cap dubte. Una idea sobre amides i diners a l'universitat, que s'has mentat alguna cosa respecte al teatre, el teatre lliure en el seu context internacional, a mi em fa pensar, i alguns m'haureu sentit alguna vegada, comparar l'universitat Bumper-Ufàbara a l'universitat més o menys de la mateixa edat a Europa, però que és la número 1 de la classificació en el Times High Graduate Education d'universitats de menys de 50 anys, que és l'escola Politécnica Federal de Los An, que té, aproximadament, és una mica més petita que nosaltres, com a universitat, però té, aproximadament, 300 professors, s'assembla bastant amb mides a nosaltres, uns 10.000 estudiants. Sembla bastant a nosaltres i té en aquests moments 5 vegades el nostre pressupost, el govern suís, injectat, això s'ha fet en 10 o 12 anys, els 10 o 12 anys que ha estat rector del patric Kavischer que va venir, un suís, però que era una universitat americana i que de cop i volta va atarrar i li van donar molts recursos i els resultats han estat molt bons. Una universitat de la mateixa mida, però que té 5 vegades el nostre pressupost. Això fa morir de riure si travassem l'Atlàntic. Si anem a mirar l'universitat d'aquests dies allà, l'universitat més famosa del món, que és Harvard, no dic que sigui la millor, que sigui la més famosa del món, la més famosa per la seva qualitat, del món que és Harvard, que té 4.500 milions de dòlars de pressupost anual, 4.5 milions, com diuen els anglesos. És aproximadament 40 vegades el nostre pressupost, sense tenir una mida, té una composició diferent, com solen ser aquestes universitats americanes que tenen més estudiants de posgrau que no pas de grau, que cala brutalment diferent. Si nosaltres ajuntéssim estudiants i professors, aquí hi ha persones de centres escrites els quals agraeixo molt, que ha vingut també aquesta sessió, perquè és una bona impressió, ja sabeu que jo m'he ocupat molt amb les virtuts i els defectes que això pugui tenir, que els centres escrites se sentin a la vora dels projectes de l'universitat. Gràcies per venir, els que us reconec aquí, per les altres universitats, per descomptat també. Dic, si ajuntéssim tota l'universitat, doncs tindríem una mida que no seria tant diferent de Harvard. I si ajuntéssim Harvard, continuaria aquesta escala, continuaria tenint entre 30 i 40 vegades el nostre pressupost. Sense comptar que no comencen cada any amb zero. Les universitats locals aquí estem acostumats cada any com si obríssim un kiosc nou, obrir la paradeta, com es diu de vegades, des de zero, a veure què passa aquest any, perquè el pressupost passa per zero cada any, cosa una mica estranya en una institució que vol tenir alguna estratègia, i d'això és el que es parlaven avui. Les diferències segurament no deuen ser proporcionals. A mi no crec que Harvard sigui 40 vegades més bona que l'universitat Pumpeufàbara. Tampoc no crec que l'escola de l'Osant sigui 5 vegades més bona que la Pumpeufàbara. Aquí passa una mica com amb les bicicletes. No sé si vosaltres sou aficionats al ciclisme, però un dels tòpics sobre les bicicletes, quan un es vol comprar una bicicleta i és aficionat al ciclisme, sap que per passar d'una bicicleta que pesi 10 o 12 quilos, a una bicicleta que pesi 9 quilos, per exemple, invertint-hi uns quants centenars d'euros, o un miler d'euros, i pot arribar. Però que un cop té una bicicleta que pesa 9 quilos, passar una bicicleta que pesa 8 quilos, ha de posar-hi 2 o 3 mil euros, i per passar una bicicleta que pesa 8 quilos o una bicicleta que pesa 7 quilos i mig, només per aquest migquilo potser hi ha de posar encara el doble. Potser les quantitats no són molt exactes, però no estan gaire lluny de la realitat. Això deu passar amb aquestes universitats, Harvard a partir de rebaixar un gram, a Harvard deu valer, a partir d'una certa cosa, una veritable fortuna que ens serviria per 10 anys de supervivència. Han presentat molt bé el pla estratègic i han parlat unes quantes vegades. Jo estic d'acord també, ja que he decidit fer aquesta mena d'imitació en miniatura del que ens ha dit el Lluís Pasqual, mala imitació del que ens ha dit molt bé. A Lluís Pasqual també voldria dir que la universitat és per fer-la, que la universitat és per fer, hi ha aquesta famosa sentència de Sèneca, on és lo quendum set governandum. No s'ha de parlar, sinó que s'ha de fer. Un pla estratègic és una cosa per fer-ho, atenció. Tenies raó amb el que... Però un pla estratègic és per fer-lo. Hi ha el famós argument ontològic, que forma part de tota una bena de la història de la filosofia. Fins a l'època de l'il·lustració, els filòsofs deien que l'existència de Déu es podia demostrar simplement a partir del concepte de Déu, perquè consideraven que l'existència, que la realitat, és un predicat de les coses, i un concepte ben format de Déu ha de ser un concepte perfecte. Déu ha de tenir totes les seves propietats possibles. Per tant, no li pot faltar l'existència, perquè si es pot formar el concepte de Déu, l'existència ha de formar part d'aquest concepte. L'Àmnitz ho diu d'una manera molt breu. L'argument seu és un haicú, escamàtic. Si Déu és possible, existeix. Amb el pla estratègic ens podríem pensar el mateix, però això Candia va dir que no podia ser, perquè encara que el concepte sigui perfecte, continua sotmès a la mateixa servitud dels quartos. Can deia si tinc 100 talers a la butxaca, si m'imagino que tinc 100 talers a la butxaca i no tinc 100 talers a la butxaca, la situació és clarament diferent. El mateix passa amb els conceptes perfectes. I encara que tinguem un pla estratègic, potser defineix un concepte d'un unitat quasi perfecte per a nosaltres, amb molts dels elements, tots hem pogut posar les coses que hi trobàvem a faltar i encara hi trobarem a faltar alguna cosa, però ha quedat bastant complert i bastant satisfactòric. Crec que al final, amb una flecha, amb una punta molt clara i molt interessant, crec que ens servirà, però, diguem que l'hem de fer. L'hem de fer no és un triomf tenir el pla estratègic, el que és un triomf és fer les coses, diguem que es puguin bellugar aprofitant la crossa d'haver fet aquest pla estratègic. De manera que sí, jo també veig, com deia ara, fa un moment el vicerector, el Carles, jo també veig de vegades la universitat com una pila de pedres, com un telellot, o com una paret seca, ja que has parlat de Menorca. De vegades un telellot, de vegades una paret seca, un sistema de pedres però més endreçat que el telellot que acaben constituint aquelles rangleres que estructuren una bona part del sud de Menorca. De vegades es veu així en l'universitat, i les pedres no encaixen, etcètera. De vegades es veu també com un espai, hi ha una visió totalment diferent que són com les dues cares de la mateixa cosa. L'universitat com un espai, jo estic segur que vosaltres compartiu que hi ha dies en què l'Onsat es presenta amb la densitat i la gravetat d'una pila de pedres, de vegades desordenada i molesta, l'universitat es presenta com un espai en el qual ens podem ballugar i sense el qual la nostra vida seria diferent. Jo crec que el pla estratègic en certa manera defineix un espai, un espai que cal per fer algunes coses. Un espai obert d'una manera col·lectiva, participativa, i alhora el meu pare no és gens barruera, una demostració que es poden fer coses col·lectivament i fer-les amb una gran finó. És clar que sota la vigilància de vegades d'un director com ha estat el de Sant Jordana, perquè si ens posem tots d'acord, segurament farem una cosa molt confusa i complicada si no tenim algú que posi ordre en aquests acords. I aquí hem participat moltes persones i veig representades totes les altres fins les últimes, fins les que simplement han assistit en alguns dels debats que hi ha hagut. Els ho agraeixo moltíssim perquè sense aquest espai en el qual fer coses no podríem fer aquestes coses. I això és el que tenim d'ara endavant. Moltes gràcies per haver vingut aquest matí. Gràcies per resistir fins a una hora. Nosaltres és veritat que en el lloc d'aquestes universets que he dit se sol dinar cap a mig dia, i nosaltres ho fem una mica més tard. Moltes gràcies per haver resistit fins a l'últim moment aquí. Espero que tot això tingui una gran transcendència en el curs de l'universitat, sense pretendre fer cap cosa que no sigui possible, però fent les millors coses que som capaços de fer. Per això crec que estem molt ben acompanyats als uns als altres. Crec que ens fem una bona companyia als uns als altres i també repeteixo moltes gràcies a la gent que no formen part de la comunitat i que ens ajuden a fer-ho. Moltes gràcies per ser aquí, i moltes gràcies pel seu suport futur perquè el continuarem necessitant. Bona tarda i fins la propera.