 У ніч на 24 лютого ми почули пострілий ракет, ми були на 11 поверсі жилого будинку, була паніка, діти злякалися і це було жахливо. Я з міста Бориспіль, в нас там теж дуже бахало, всі злякалися, повозили таких більш старіших своїх родичів до батьків в село. В свою родину я вивіз разу на западну, потім вона переїхала, у мене двоє дітей і дужина переїхали за кордон, а я повернувся назад в рідне місто, зареєстровався військоматі, і наразі працюю. Така історія, якщо коротко. Перші вибухи я не почула, почула десь другий і це був шок, звичайно, було дуже страшно, коханого поруч немає, він на роботі. Перші мої такі в шоковому стані дії, це було я нашу Кицьку засунуло в переноску і просто ні документи, ні речі не були зібрені, тому що ніхто не вірив те, що може початися війна. За вечір до того, як це сталося, нам подруга написала, що її мама прочитала новини про те, що Путін нападе в течение 24 годин. Ми, звісно, не повірили, ніхто не повірив з нашого округу. Але на наступний ранок я проснулася від слів сусідки, що вставайте і почалася війна, кив бом блять. Звісно, я просто встала, почала збиратися, ми намагалися вмикнути новини, в мене тряслися руки, в маме тряслися руки, мама обдзвонювала всіх родственников, щоб хоч спитати якусь пораду, куди тікати, що робити, ніхто не був готовий до цього. Я авідиспечер і війна мене застала за роботу, я працюю авідиспечером в Борисполі. Я відпочивав в момент, коли почався ракетний обстріл, я прокинуся від вибухів, до мене забігли мої колеги, сказали, що почалась війна. Військові сказали, що потрібно швидко вакуювуватися, тому що ми були в перших топ-десятиціях, як ми думали на той час. Ми були вимушені повністю тікати в бункер і з керівництвом сиділи, чекали якихось вказівок. Ми бачили ту велику кількість вертолетів, їх було близько 60 біля наших кордонів, зі сторони Білорусі, зі сторони Росії. Вони масово обстрілювали нашу позицію, локацію, тому в деякому мене взагалі все потимніло, як так кажуть. Було велике зариво і так мене застала війна на роботі. Я йшла на роботу. Я працювала. Я йшла на роботу. Мені за телефонуала подружка і сказала, що Іра, ти чула, були вибихи в ночі. Я не чула. Я якось так спала. Мені здається, що я не почула. Ну, прийшла на роботу і позвонила мені син, що він стоїть в черзі до ВНК Мату, щоб йти воювати. Настоювали російські місцьки, які бували з нас. Так, це все. І зараз я подиваюся, щоб підтримувати наші місцьки. Це було 25 лютого. Ми були вдома і сховищ до нас дуже далеко. І тому ми ховались у нас, як було свій підвальчик, скажемо так. І в Другий день війни пролетіла ракет та її збили. І просто червоним заривом залилася всякі мната. Тоді було реально дуже гучно. Ми не знали, що робити. Ми всі тікали вниз. І це були такі дуже сильні емоції, як на мене, які вже вплинули астоточно. Після цього я почала допомагати максимально. Перві вибухи такі дуже сильні. Я чула. Це восьмого травня, яке нам казали, що сьомо по дев'яти, будь-то бережні. І восьмого травня десь 800 метрів від дому моїх батьків влучили ракети. І це було дуже, дуже страшно. Я думаю, що люди, які не чули такі вибухи, вони ніколи не зрозуміють. Як ми себе почуваємо, ну, скажемо так. Відносно добре, але наслід забувати, що кується в країні. І дякуючи ЗСУ, ми всі можемо зараз гуляти по хрущатику і насолоджуватися гарними вихідними. Хочу сказати, що наша победа неизбежна. В любом случае, Україна виграє. І ми сильні, слава Україні. Я скажу, що ми виграємо, ми витримаємо. І, насправді, ми дуже сильні, і все у нас вийде слава Україні.