 que teníem restaurant i va estar obert tota la guerra, va estar obert al restaurant i anaven a dormir quan va ser aquells dies de tambor merders just van anar a dormir a les 7, però al dematí torraven que va ballar Estava passejant nacional, ara ell és Joan de Borbón, el número 6 i és que cantipa primer va ser com una taverna, però feien menjars feien menjars i quan el meu pare es va casar, que en l'any 25 es va casar doncs la cap d'un any o dos anys ell va posar restaurant ja van posar una cuina més gran i van posar restaurant i va continuar cantipa i cantipa ha quedat i un dia també van tirar una bomba i jo com a biota estava allà al restaurant i em va caure la ximenea i vaig quedar negra no em va fer mal, no em va fer mal però em va caure i em va dir a vegades en nen, és tonta perquè t'ha caigut la ximenea a sobre però bueno quan tocava les sirenes, llavors tenien que córrer a anar al... a refugir al refugir i el meu germà el gran era el que m'agafava a mi per baixar les escales corrents i quan estaven allà, mira tots ocorrocats i quan passava també a la nit, que passaven avions i el papa ens posava tots en una habitació, tots tirats amb un cantó tots ocorrocadets i... però el papa s'escafeia, s'acaba de tant en tant i mirava una finestra i des d'aquella finestra veia una altra... a l'altra part de la carretera de la Diagonal unes senyes que ho feien amb una llum vermella i això el pare... ho restauritava i deia barbaritats ja... les barbaritats que es diuen quan veus d'una cosa que no... feien senyes per als avions perquè s'apiguessin que ja suposo que miri gent de l'autoritzadoratia i nosaltres, per què diuen aquestes barbaritats? els meus germans i jo... i mira, ja t'ho explicaré, em consiguis més gran sortíem... sortíem tots corrents, cap a... no sé si era el metro o el que era però sortíem de l'escala corrents això em recordo perquè el meu germà va gaire pobrec que ell em... me no puc córrer més, deia perquè m'aportava mi braç i el meu pare, que dintre de les obres del port havia tingut diferents ocupacions amb una ocasió la presència inesperada i potser les sirenes que visaven no van ser tan ràpides es va tenir de tirar de dalt d'una grua potser de 5 o 6 metres a terra, des de llavors doncs la història meva és com molta gent d'aquí al barri que quan va venir la guerra que hi havia la marítima, hi havia el port i que hi ha les bombes, però a totes d'allà i llavors la gent va agafar por i va començar a sortir-se'n de la Barcelona una d'aquesta gent era la meva família i comença la fugida d'anar-se'n cap a la gent que se'n anava jo tenia gent que se'n va anar a hort a la família i que se'n va anar a hort a... i nosaltres teníem uns parents de felenits que vivien a Gràcia i tenien una casa a la plaça Borràs una casa, una torre, que abans hi eren torres i va dir per què no ho veneu a viure allà perquè allà no hi anem nosaltres la Gràcia era fora de Barcelona, quasi i va dir, bueno, i se'n va anar als felenits i als granades se'n va anar a viure a la plaça Borràs aquí bombardejant els carrers de la versoneta com que hi havia els padrós aquests que hi havia la... però es creixia l'herba pels carrers unes herbes diu, això m'ho han explicat unes herbes altes així perquè va quedar avui de la soneta va quedar gent però molt poca inclús el meu pare me'n recordo que quan queden les bombes que ara no havien enganxat nosaltres tenim el metge al carrer Mallorca i agafava el peix i li portava el metge peix al carrer Mallorca amb les noies bombes perquè estés content el teu cotxe de guanyada i inec totes d'aquestes cinc quantes i molta, molta por però el meu pare després quan hi havia les bombardejos on que estava amb el pis d'electrímic es trobava molts veïns baixaven al nostre pis però el meu pare se'n anava de l'Alterrat i jo redé la meva pare i ell l'està anà baix, l'està anà baix jo no hi hauria estat a vostè i arribàvem de l'Alterrat, feia molta por que hi ha les bombes al mar que ara això recordo quan veig focs artificials al mar és allò que hi ha les bombes a l'aigua i feia molta por, molta por i jo estava al costat del meu pare guanyo la mama, un dels dies que baixava a comprar cada dia pobreta va haver-hi un bombardeig i va matar un elcec, era una peixatera va ser molt fort jo a l'escola del mar li estic abans de la guerra i vaig anar per a de colònies 15 dies de colònies perquè és clar, el papa va d'allò però l'altre any hi hauria anat ja per sempre, com el meu marit la van destrossar i no va quedar a l'escola era de fusta i no em va quedar i ara hi ha una senyal allà el meu marit estava molt content d'haver anat a l'escola del mar Aviam, jo dels bombardejos al bar i la veritat que no me'n recordo per als meus pares, per a les meves germanes que de més gran ho han explicat però sí que me'n recordo que ens vam anar cap a Valdoreig tota la família, diverses famílies nostres i vam estar en una casa molt gran me'n recordo vagament d'alguna cosa però clar, tenia 3 anys, era molt petita nosaltres no sé que tornava el meu pare, que era pescador i anaven a pescar i els meus tios també baixaven i sé que el meu pare canviava el peix per altres coses que les necessitaven presència dels avions alemans i sobretot italians que van causar molt més d'any també al carrer Paredes i molts carrers del barri van resultar afectats per això d'aquí la necessitat del propi ajuntament i la realitat de buscar vivendes a la part alta de Barcelona el part del barri sembla que allà altres es van repartir per pobles propers com un càdel, prat i d'altres més llunyants potser a davant de casa va caure una bomba i clar, el pare es va sospitar perquè va sortir amb vent, m'aportaven a mi el braç va caure el papa amb mi per terra el pols ho tapava tot i la mama anava amb els meus germans, els més grandets i només cridaven un a l'altre Antonio, l'Àngela i coses així i clar, el papa es va ballugar perquè ell tenia por perquè aquella bomba va fer molts estrossos a davant i llavors va procurar i com que tenia un amic jo vol nom, no me n'acordo, Antonio A mi era el que va ser el calde de Barcelona i l'Ali Salvador, fill del barri de la Barceloneta on vivíem nosaltres Era molt amic del pare i llavors van parlar li va explicar tot el que ens havia passat i va dir no te preocupes i és quan li va solucionar anar a la casa de les punxes i es va donar un pis preciós amb 8 habitacions, bueno, una preciositat Un pis a la casa de les punxes diuen que era algo que ja estava preparat pel propi juntament i generalitat també, no va ser una cosa especial de cara a l'amistat amb el pare sinó que ho van fer per altres moltes famílies Vivíem sols, però hi havia una veïna del tercer pis que tenia por de viure allà perquè com que havia caigut la bomba i això tenia por i només li demanava el papa perquè no m'he deixat una habitació per a què vivíem nosaltres com vosaltres i com que n'hi havíem buit doncs al final, mira, va dir què fem amb aquella perquè li deia tota la meva mare li consultava tota la mama i va dir què vam fer si també tenien dos nens i llavors els vam durar amb una habitació i ells feien la seva vida i nosaltres feien la nostra perquè quan vam entrar nosaltres estaven a la casa buida i les habitacions quasi totes tenien llarg de foc això me'n recordo perfectament i tot demà abra, tot demà abra mama la casa me'n recordo perquè era normal havíem buit habitacions, ens sembla i l'escala també molt moca me'n recordo perfectament Allà vam passar tota la guerra els meus cosits van anar a la guerra uns van passar de Franco els altres van anar aquí al servei d'aquí i jo soment recordo coses i coses que m'han explicat però sí que me'n recordo que era una casa molt maca i vivíem junts, les dues famílies vivíem junts i llavors jo me'n recordo que el meu tio se me'n portava a passejar als dematins per fer alguna cosa perquè no era gran ja tot això no hi participava i estava a casa i llavors se'n anava a mi i me'n recordo les escalinades de l'església que es quedava allà i això sí que me'n recordo i llavors la meva mare com que donaven ajudes als clàqueros donaven ajudes per nens de menys de 5 anys llet condensada llavors feien cua i això també me'n recordo, la meva mare m'agafava de braç i anàvem a buscar la llet condensada per mi i per el meu germà Aquesta torre era a la travessera de dalt no sé si era el número 50 o 60 estava al prop de Carriverdi i vam posar una escola d'aquí la barceloneta que eren tenents petits no sé si es deia graduada o aguixés perquè el meu pare treballava a l'Ajuntament a Culturar i li van dir a mi dir que vostè cuidarà aquesta torre i viurà allà als baixos mentre durir la guerra és molt bé com vas dir Mestres, director mecanògrafes de l'Ajuntament Ai, senyor Quincots, és que tenim molta por vinguin a la torre i veiem el que va passar i veiem el que va passar perquè tenim molta por vinguin a la torre i una torre que era tan gran i que eren les evitacions molt grans ja només es va quedar una evitació i que havíem els sis el que eren els baix després el que van posar a l'escola ja dalt hi havia una capella i després si se vagin cosa de parentar la roba la cuina, una quina... un menjador molt gran, molt gran que tots vam acabar anar allà a escapar el menjar i allà van passar fins que es va acabar la guerra a la torre també hi havia al costat com per fer tenis amb un vestidor i a vegades aquests mestres jugava allà Tu que em faig Toni ho pots dir tu com va dir això que t'he dit dels moros i tot això que eren moros, amantes i molts desastrosos pobrets eren molts i totes les finestres mirant que fèiem una miqueta de por i tot això ha sigut en el cap de l'escola mira, que era de l'Ajuntament que venia les dones de Falange i ens portaven així ens enseniaven a cantar i al cantar anàvem a fer concurs al Palau de la Música s'acabava la temporada anàvem allà, cantàvem i era el portaven dels de la Falange que sí, teníem una por perquè eren molt severos, saps? Ells anaven de blau maria, d'aquella uniforme que portaven i eren molt sèries i em tornà d'estar allà a la torre com que no podíem anar al pis a la torre i em va demanar si podíem estar fins que ens trobéssim pis i ens van deixar estar fins que vam trobar el pis perquè el meu pare, quan vam arribar allà i els va anar a veure i els va dir que ell cuidaria la torre com si fos seva i ells volien dir que gràcies però quan es va acabar la guerra ens van deixar fins que vam tenir un pis que ens vam anar al carrer de la història i després com vam tornar sí, hi havia ca res que es veien, que es veien tisals bombes però no sé, mira allà, coses dels nens fes fes el passat a l'època franquista que quan anava a l'escola del bosc pues cada dia cantàvem el carrer al sol i a l'hivern la mà se'ns quedava gelada i així i llavors això era bull i a vegades que ens enamorlàvem els nenes aniquiàvem anant nenes soles bueno, ho parlàvem en català i la professora es deia nenes, que ja... no ho parleu en català, que me la carregueu a ell si deia en català, doncs recordo jo, perquè el col·legi et cara al sol quan te'n trobes a la classe tenies de cantar cara al sol i res al cosari i una missa, i això és clar però bueno sí, bueno, pel carrer sí ara les monges eren catalanes però el que posaven al peu a la classe castellano todo, n'hi ha res de català i eren catalanes, però posar al peu i d'ensenyament de català veniu de coses catalanes no t'explicaven gaire cosa, vull dir jo no recordo que expliquessin masses poetes ni masses pintors ni masses els més nomenats poder però no... no gaire bueno després ja els vas descobrint així que hi havia carrers que s'han obert perquè com es va tirar totes les cases a terra el carrer ample, bueno, el carrer eren rubianes aquí a Barcelona és el carrer ample m'heig de dir el seu nom i això es va fer el carrer perquè hi havia moltes cases destrossades o sigui i me'n recordo les monges del carrer Balboa que a la iglesia estava tota derruïda tot eren escombros a dintre la iglesia tot eren escombros i el convent no... vull dir les classes perquè anava mallar, no per les iglesies sí tot havia sostre, però estava tota amb escombros jo sí que me'n recordo jo vaig fer 3 mesos d'estudis, diguéssim l'estudio de l'Espírit Nacional t'ensenyaven a cosir... bueno, feines de senyora, eh? a cosir, portar a la casa, cuinar, planxar i el coneixer més i després això eren 3 mesos i després fèiem 3 mesos de prestació de servei algunes de les envies les portaven amb algun velló d'avis en un casal d'avis o en una residència d'avis els altres s'hi estudien per enfermeres o no ho sé, fèiem pràctiques en un altre lloc jo vaig estar a la biblioteca d'aquella Barcelona tot tancat i barrat tots els llibres estaven tancadets i me'n recordo, vaig estar molt poc i vaig anar molt poc no me'n recordo d'estar molt fosca aquella biblioteca no sé si podien llegir jo la trobava molt fosca i me'n recordo que si tenen algú del moll o anaven els repartistes si passeven pel passeig la policia els podia agafar però si travessaven el passeig i més pujaven a la vorera aquella petita onés que havia entre la reixa del moll i el passeig ja no li feien res ja no podien fer el de res però pujaven més d'aquella vorera, petita que com havia aquella reixa de punta a punta del passeig hi havia una mica de vorera tot d'on corria? això sí que me'n recordo hi havia gent que corria cap allà doncs quan es va acabar la guerra segons van explicar-me que tenia moltes cosines que tenien 13 i 14 anys i 15 i van començar que si els moros feien això que si els moros feien allò que han de sonrar a les noies que a les les emportaven total, que van agafar por i se'n van anar cap a França i me'n recordo que tenia en germana que tenia a peu embolicat que tenia mal amb un peu sí, sí, sí, sí, no va a peu si després d'això es van agafar camions la veïta caniu i preguntat ni me'n recordo jo per la meva edat sí, sí, sí, me'n recordo d'haver pressat a la frontera per als Pirineus i que hi havia molta gent, però re més perquè clar, que parlaven i tot sé que a la meva mare se la van emportar un camp de concentració amb el meu pare va amb una altra i suposo que els més vius igual però sí me'n recordo que estava amb una casa que tenia la quadra de vaques al soterrani i me'n recordo que a mi em va caure una recada i vaig baixar tenia por però vaig baixar a buscar la recada perquè era una recada meva, no, i vaig baixar i allà hi havia les vaques me'n recordo un moment d'aquest detall i d'un altre detall, doncs que quedava amb un cotxe, amb un matrimoni que em portaven de passeig però és que jo me'n recordo jo i ara de les coses que n'ha explicat les meves germanes que les volien molt perquè eren molt treballadores i clar, una s'ho deia, oi, les catalanes són estupendes, els feien propaganda, no? i quan va arribar un temps a marxar doncs... aquest matrimoni a mi se'n volia quedar i la meva germana li va dir que no, que no podia ser que això ho tindria, que s'hagués primera la meva mare i clar que no, que si arribàvem tres i a mi no em portaven, què podia passar? que no, que no, i se me'n van emportar igual al barri quan tornem, jo diria que era estiu jo diria que era estiu, eh? i sí que me'n recordo que quan vam entrar en casa que la casa nostra va quedar intacta no li va passar res doncs teníem un quartet a sota de l'escala i van es començar a treure coses i me'n recordo que van treure unes figures del passebre que eren així grans, però mai més les vaig tornar a veure perquè a casa meva no ho vaig veure mai un passebre de l'època del franquisme recordo que me'n recordo que una vegada que tenia que venir per barco ens van fer anar allà al moll amb una bandereta en Franco en Franco, va venir i ja t'ha dit que ens van fer anar amb l'escola perquè es van obligar, eh? era obligació anar a rebre aquest bon home que el tingui la glòdia i vam estar allà amb molta estona amb una bandereta fins que el barco va atracar llavors ja vam marxar cap a l'escola en altre cop ah, doncs bueno, que... vaig voler-me fer el passaport i vaig anar a la policia i que tenia que a fil servei social perquè sense això aquest requisit no podia fer eh, no podia tenir el que... ah, hi ha el passaport allà ens vam marxar anar, no me'n recordo a on si que era pel centre de Barcelona per apuntar-me i vaig anar cap allà a Cablo Sotelo a fer-ho jo ja tenia pos 21, 22 anys, saps? jo me'n volia anar a Inglaterra i me'n recordo que el guàrdia em va preguntar i per què me'l va passar per vostè per marxar, va fora i tal i quan dic si tinc que anar a guanyar més perquè no, vostè faria el mateix i me'n recordo que em va dir va posar el guàrdia així, saps? i vaig anar allà per apuntar-me al servei social i allà ensenyaven cuina ensenyaven fer gimnàs ensenyaven escriure, van escriure a fer treballes d'escritura diverses coses però jo com que als 18 anys per tenir la fatal desgràcia de tenir desperdament de retina d'un cop que em vaig donar vaig dir que no podia fixar-te en la vista que tal, que qual, vam demanar papers conforme estava operada i vaig anar i en quatre mesos vaig acabar el servei social i així ja vaig poder fer-me el passaport i així... i la vaja... Sí, però vaig començar a viatjar bastant perquè vaig estudiar Esperanto i amb l'esperant ho viatgem molt cada any hi havia un congrés i m'endava a un poble, a un món país diferent cada any, on va ser aquí a Madrid i per què feia un internacional i juvenil, saps? i aquí va ser a Madrid, el internacional i el juvenil va ser a Tarragona doncs mira, vaig anar a Alemanya a França a Suïssa a Holanda al Cinqui, a Finlàndia em vaig estar més... bueno, a quasi tots menys els països del telóndia fer-ho perquè aquests no van poder anar-hi perquè no estava privit eren comunistes i estava privit i veig que tomba el carrer un senyor i ve i em diu Jordi era el meu pare llavors el meu pare, com va arribar va integrar-se la família va començar a anar a treballar viva normal quan es va acabar la guerra i llavors, tu saps el que és un quart de casa és molt petit, era un quart de casa habitació gran, una de petita el menjador cuina i va a dir tot el mateix lloc i ell va buscar un vis en el passeig nacional anar a col·legi i fer vida social normal de gana no van passar-ne perquè nosaltres sempre teníem contacte el meu tio era propietari d'una casa d'una parada del mercat central i allà el país no faltava anem a col·legi, jo anava a l'acadèmia espanyola el senyor Gai, que d'indèiem i llavors fèiem la vida normal el meu pare llavors jo em dedico més de res a fer el que deia aquell jocs al carrer Plaça Sant Miquel a la Rèpla, jugar sota banc jugar a les canilles, fer coses a les columnes i això era la meva vida fins que vaig entrar al club i al club allà em vaig començar a entrenar-me vaig fer natació i tot això estapel·lo, en els carrers venien a terra posaven unes d'això, tot el carrer Andrés Dòria que abans era Andrés Dòria posaven, tengo pan, tengo marretas, tengo esto això venien pa i al carrer i nosaltres, gràcies a Déu, no m'han anat mai a comprar a terra perquè teníem això de reaccionament anàvem a buscar el pa, el meu germà anàvem a buscar el pa això sí que me'n recordo, que jo vaig anar moltes vegades panboli i sucre panboli i sucre, i gràcies tancaven la llum a les 6 de la tarda i a fosques amb la llumeta i ja està hi havia el grup de Femaje que venia i de moment nosaltres cantàvem el carrer Sol cada dia cada dia, a l'hora d'entrar, carrer Sol llavors se sentàvem i fèiem les classes i a tant en tant venia aquest equip de Falaje que eren equips de Falaje que hi vien i a veure qui reclutaven per reclutar