 Doncs, a la taula d'avui estem molt contents de necessàriament les bones deportades, la resistència cultural va tot seguit, la legislació, però en la Barcelona hi ha detunents d'avui, artistes, però des de l'Ajuntament de Barcelona sí que avui hem posat en valor poder fer activitats amb aquesta animar per compamorar i per treballar amb el recic associatiu, i podem posar focus en temes sempre innovitzats com l'història de la dona, ja que som aquí no us voldria deixar de convidar a llibertes, a la inauguració, a la exposició que farem la col·laboració. I igualment, no ens agrada ser aquí per un motiu pensiu, però aspectiva àmbia i bona tarda en el que facis possible. Moltes gràcies Jaume, bona tarda a tots i a tots. Serem molt greus perquè l'important són els convidades i els convidats. D'aquest acte, que és un acte bàsicament enmarcat en tots uns actes de l'Ajuntament de Barcelona a la Generalitat i, òbviament, també a Europa, a la Comissió Europea, que és el nostre mar de treball natural de l'Europa, el secretari Europea de Memòries, que convoa molt aquest tipus internacional de les activitats del vocal profitant, diguéssim, la femèrie de la convoamoració d'alliberament d'un dels camps d'extermini, tant de deputació sinó de l'extermini, d'uns més importants de l'Europa, que és la llibertat del camp d'àlbum 27 de Jaumec. Primer de tot també, a parlar de la participació de la col·laboració amb totes les activitats que durem a termini aquí la model de l'Ajuntament de Barcelona i la residuïa de feminisme és igualtat i memòria educàtica, doncs també, òbviament, a l'avi de Solange també des d'Ajuntament, gràcies per estar aquí entre nosaltres. El d'Alexander Valanguer també, doncs l'album amb aquest i amb altres projectes que avui també ens il·luminaràs. I el Toni Costa, que per una coincidència, després també parlarem quan ens deletis en la teva composició, i les composicions sempre han convidat a tots els concerts, avui hem convidat a tothom i estem molt orgullosos d'aquests dies entre nosaltres. I d'alguna manera, sí, som fets que demostren una mica la atrocitat de les condicions humanes i les traduccions del segle XX, com tothom diria Jaume, però d'alguna manera també convamorem a que t'arribarà a l'endemà. I també ens felicitem en marcar com he dit abans el nostre xarxa europea i ens unim una miqueta també el que faran el dia 27 a la Comissió Europea i a Brussel·les. I amb els petits actes, que també no només aprofitem les efemèrides, que també fem de formació molt tant també dels enocidis, del caust, i també de la deputació que no coneixem, i altres resistents i resistentes d'altres dels països que d'alguna manera van poder lluitar contra la barbaria del nazisme en aquest cas. I aquest any, que d'any buscàvem alguna temàtica diferent, vam marcar de propietat un parell de projectes que ens poden explicar anar i que també s'ho introduirà l'Aurora, que també s'ha d'organitzar l'Àfrica, la Fernanda, l'Àfrica Filme, la Carconèsa i tot l'equip, també baixen tot l'ajuntament. I altres companys i companyes, doncs a alguna manera el voltant de aquest concepte de resistència cultural. La resistència que gent no que ja n'escriu és, i que ho han referenciat, va ser molt important també, sobretot en algun femení, en algun de les dones, i també en un futur, en algun artístic. I ho farem, doncs, com m'haureu de la propera edicció de la propera taula, per la taula que farem avui, d'alguna manera, a través de la literatura, que també, de la literatura, a través també de la literatura, a l'escriptura, al record, al positiu, també, d'aquest escoviment, de les actes de cuina, que el pastí imaginari o el pastí imaginari, que a unes autores també hi haurien persistents franceses, doncs havien advocat, i a través de la resistència cultural, a través de la música, doncs que també va ser un actiu de resistència humana, de resistència cultural, de resistència política. Doncs no m'allargaré més. Benvingudes i benvinguts, espero que us agradi, i donem el pas a la Piedad Olisenda i a l'Oriol Popes. Gràcies. A totes i a tots, procedim amb la taula, de les dues històries que ens acompanyen, que és un honor avui tenir-les a la taula. Vosaltres anem a memòries amb altres projectes, i doncs hem tingut, també, venir a presentar les seves recerques. Com deia el Jordi Ishe, és important com les dones de portades, els câmbits nazis, van resistir a través de la cultura, música, cançons, poemes, i una d'ara de trobar-ne, d'un llibre de receptes imaginades, que sembla a ser que va ser escrit per la neu català. I bé, comencem sense més relació, presentant a la primera ponent, la gent de Malangue i Mercader, que és distanciada en història, i actualment és professora de l'Institut, el fons costafreda de Càrrega, que és biògrafa de neu català, va fer un dels primers dibuixers, el primer que es va fer, comprens sobre la vida de la neu. Exacte. I després, a partir d'aquí, anirem a veure com va anar la versió d'anistària i de confiança, que podríem dir que és la biògrafa de la neu català. També l'Elisenda és membre activa del patronat de la Fundació Neus-Català i de l'Amical de Ràbetrú. I l'Elisenda és el teu torn i anàvem a perfecció, us controlaré el temps, perquè després hi ha una altra funció. Sí, no hi ha cap llarg, però a veure, avui hi haurà dos peus. Va, doncs una tarda, un content de tot el públic assistent, de nens, que és el que no fa cap altra shed. I és que hi ha una altra dada, que és a la whisket. Comencem, us volia citar unes paraules de Anna Sigers, que estem en la conevició del dia de l'Erucau. Una escriptora concepts alemanya i antifeixista, preferint salir el paper que vaig jugar les dues de l'antelfeixisme i que ell la va dedicar a lesenes d'abans. i estudiant i jugar en llibertat. És més, ni tan sols pot ser aviat un escult. Si aquestes dones no s'haguéssim intentat posar entre vosaltres i el futur. Un escult de ser amb els seus costos fràgils durant tot el temps del terror feixista. Com crec que estaria d'acord la majoria de deportats, no cal confondre mai les barbaritats nazis amb el poble alemany, sinó amb els assassins nazis i els seus armors. Com us deia, gràcies per estar aquí, per haver vingut, ha d'anar a l'Eurom a l'Ajuntament de Barcelona, a l'espai del model, a l'Ei d'Alzó, l'Iniciè, l'Unió Unòped i la resta de membres de l'Eurom. Per fer un acte de memòria històrica, és sempre fer un acte de recuperació i contribució democràtica, davant de l'encens, com sabeu, del neofeixisme i de l'autradreta en tot el món. Quan deia la Neus recuperava memòria, és recuperar la justícia, és recuperar la democràcia i, sobretot, és recuperar el perlimbre de les que vindran després de nosaltres. Per mi, i com crec que seria per la Neus, fer un acte com aquest, a ningú, en aquestes nades en commemoració de les víctimes del local, és, principalment, o havia de ser, un acte enfomet de la pal actual a nivell mundial. És a dir, que aquella presa de l'entitat de la Mikael Demanhausen i d'altres camps de mai més, mai més, referència a que no es tornes mai a la platina bavària dels camps d'exterminis nazis, es podien pliar, penso jo, per canunciar les atrocitats i barbaritats i genocidis que segueixen produint el món en altres versions. De fet, mireu quina sensibilitat tenia la Neus. Quan només portava un dia, a fora dels camps, en el seu viatge de retorn en directe cap a França, a cap a casa, en el moment de l'alliberament al maig del cuin de cinc del seu, del que no estava ella, que es va posar a Florella en veu de seguida, com els americans, ja feia llavors ostentació de la seva potència militar al cel. Quan venien de bombar-mejar la ciutat de Ruremberg, que estava al seu pas, i amb això, la Neus va endevinar que segurament en algun altre racó del món de la Terra podia existir una altra era el mateix que passava. I, efectivament, ja havia començat el conflicte colonial de la futura guerra dintre de Xina. La Neus ja es mantú la seva primera gran decepció de llibertat, i va escriure que aquests ocells, preferint-se als avions americans, els avions americans, fan pudor color als corns d'abans. Preferint-se als corns aquests ocells, en aquesta gran quantitat d'ocells desagradables, aquests ocells merdes, que em voltaven a les milfables del camp. O sigui, si sabeu que va haver-hi un grup al seu significat molt dit, por dels corns. De fet, per això cal deixar clar quin era el lema de totes les víctimes de la deportació que van poder, que quan abans podien ser liberats dels camps, la Neus ha explicat que tot el que han fet pertès d'un compromís i de les regalons de crear associacions com l'amical de Matà, el senyor l'amical de Ràvex, per despassar la seva lluita a les noves generacions, que són aquests segons compromís. Tot el que faig pertès del jurament que ens veiem en el moment de la llibertat dels camps de la mort, totes les deportades i deportats, que mentre n'hi esqueixin, explicaríem tot el que havíem vist i sufert. En el cas de la Neus i el de la majoria, les seves brons són les mans i les matisses que els van portar a defensar la república, a fer la resistència a França i a lluitar contra el feixisme, el seu amor per la pau, per la llibertat, per la tolerància i per la justícia social. De fet, aquests que es van ser les grans lliçons que la Neus i segurament la majoria de dones apendrien o practiquen i en el camp. Van aprendre que una persona, encara que et pensi diferent a tu o que no pensi com tu, pot ser inclús igual o millor que a tu. És a dir, va aprendre a afirmar la solidaritat i la tolerància respecte a les persones que pensen diferent a tu. I ho deia la Neus, sobretot perquè el camp es va trobar dones de tot tipus. Sueves, testimonis de jove, síngares, gitanes, catòlics, comunistes, socialistes, anarquistes, simples, patriotes, franceses, burgesseses, cobreres, camparoles. Però l'important és que totes tenien un tret comú. Sense distinció. Totes eren dones, resistents, antifeixistes i anar amb mi a calme. I és que la Neus sempre explicava que el que les va mantenir vives, a les que van sobreviure lògicament, va ser naturalment la sort. Però sobretot va ser gràcies a aquesta solidaritat, a aquest efecte del vítol de la ciutadania i a la cultura que es transmetien entre totes. I també, com explicava la Neus, va ser l'agradir historiadora polonesa Guanta Kiebritska, de la Sòbia, de Renon Mundial, i feia un estudi del treball cultural que es va fer als camps nazis, que va ser, efectivament, que es veu que va ser el camp on hi havia dones, efectivament allò on es va fomentar més la solidaritat, cosa que han acabat reconeixent els homes de portats a pesar. Perquè ja sabeu que en els camps d'homes també va haver experiències d'aquest tipus. Per això avui en dia aquest anticap de concentració per a darrers grups, dissenyat especialment per a dones i nens, es troba convertit en el museu memorial i a l'escola internacional per a l'estudi de la deportació en general. I quan ens referim a totes aquest efecte, aquesta cultura i aquesta solidaritat que ja va haver vingut a les dones, va explicar-vos experiències que ens va transmetre la meus sobre aquest efecte cultura i solidaritat. De manera no, amb exemple. Ara m'agradaria passar-vos unes dones imatges per fer un... i llavors seguirem. Aquí teniu el camp ell que acostumo a utilitzar en les meves xavades, quan normalment jo fa xavades tot a la trajectòria mental o a la nostra edat, només són els cames nazis i ja parlaré de qui van ser les oblidades dels oblidats. Les dones van ser les oblidades dels oblidats que van ser els homes. De fet, puc explicar així, el mitreu. Els oblidats... Imagino que ho sabeu que sufrincir els homes, els homes depuntats, republicans, exiliats, que van ser oblidats per la historiografia francesa que no m'interessava que després dels francesos i pel poble francès va ajudar les oblidats a saber que no, que van existir els cames de concentració, les platges d'Algerés i Barcares. Per tant, no ens interessava destacar molt el paper que havien fet els espanyols exiliats a la resistència. Per tant, els homes eren oblidats i les dones, lògicament, van ser doblement oblidades. Vam ser oblidades per els seus propis companys, perquè quan l'escriptora hi havia l'escriptora Gonzalo Roig, que és la ciutadana de la mare dels depuntats, estava escrivint el seu llibre dels catalans, els cames nazis, ell anava entrevistant els homes depuntats i, lògicament, com deia la neu, prou feina, t'havien ells per explicar la seva història per parlar de les dones. I va ser la Gonçalda Rajschi que el seu llibre va descobrir en una assemblea de depuntats va descobrir el sud de França que hi havia hagut dones catalanes i espanyoles, els cames nazis, a través de la neu català i les seves companyes, com de la Gonçalda Rajschi, hi ha constant de marfírit, etc. Per tant, les dones van ser doblement oblidades pels homes depuntats, els seus propis companys de lluita i per la historiografia francesa. Per tant, per això sempre parlem de les dones catalanes que parlàvem de les oblidades dels units. Aquí tenim el llibre de la neu català, ella, tot i que van haver-hi llibres preguts, sobretot per ells i nits, sempre m'agradaria parlar, perquè abans que la neu català una mica més tard, abans que la neu català va haver-hi un llibre de la Mercedes Núñez, una altra depuntada, catalana, la neu català va fer el carretó dels gossos, entre altres llibres que havíem fet abans de la Càmplia de la Direcció, perquè va ser també un altre franquista, però bé, en tot cas, van ser els catalans els camps nazis de la Gonçalda Rajschi, a l'any 77, qui descobreix que van haver-hi catalans i catalans els camps nazis, després la Mercedes Núñez va llibre del carretó dels gossos, us el recomano, i la neu català, ja sabeu, que ella, a part dels anys 70, va començar buscant dones que havien fet la resistència, que hi havia algunes que havien menjat amb la migració econòmica, altres exiliades republicanes, que van fer la resistència, i algunes van ser depuntades. Ella va recony, a la Nústia Palà, ha reconyit el seu propi testimoni i el testimoni de totes aquestes, unes 50 dones, que hi ha en aquest llibre. T'haig de demanar alguna cosa, perquè en part no... El seu llibre ha tornat a publicar, aquí és el llibre que la Generalitat de Catalunya i la Núñez Català va tornar a haver dit el seu llibre amb els 50 testimonis, també els testimonis de comandants, de les violines espanyoles, certificant que hi havia dones que les dones l'han tenut per fet molt important de la resistència francesa. I bé, aquí tenim el llibre de la Montserrat Roig. Aquest és el llibre que la Fundació Pelerotíaca em va demanar la biografia al llibre de la Montrellero, que també és la biografia de la Núñez Català. I aquí tenim un altre llibre ben dit per l'openir el llibre de la Núñez Català. Si us coneixeu el documental de Ràbia, us vull cridar de les dones, que es va poder veure a internet. El va fer 30 minuts. El seu depromb, que és la novel·la de la Núñez Català. I aquí us hem posat el memorial de Núñez Espanyoles, que és un memorial que la Núñez Català va fer de manera ribonosa, va intentar buscar tot el nom de les dones catalanes espanyoles que havien fet la resistència i que t'estimuniaven que havien fet la resistència. Algunes que havien sigut apuntades, i això també ho ha donat pel món. Aquesta és una exposició que la Núñez Català va fer sobre ella, que és el pavelló de la República. Aquesta és ella amb la seva... Ella va fer una pròpia exposició així de manera clasanal, que és el pavelló de la República. I això és una mica de tots perquè veiem que la memòria històrica seré. Això és un oral del rock black block, que és un pintor de fotografitis molt gran de Barcelona, que va apuntar una mica l'actualitat, mai més, en lloc contra ningú, contra el feixisme. Aquesta és la cel·la dedicada a les espanyoles que van anar a la ciutadà de la barra, és el que hi ha al camp, l'actualitat. Aquesta és la fotografia de les dones que van anar al comando de treball d'Oleixin, que la Núñez Català va estar més curant de dies a l'actualitat, va ser considerada a l'acte per treballar, i llavors van portar el comando de treball, el comando satèl·lic, depenent del Flóssingburg, on ells van estar aquí treballant en una fàbrica de material pèl·lic. Vam prendre una mica el tema que us deia de l'efecte, la solidaritat i la cultura que es transmetien entre totes. A l'efecte us explicaré perquè a l'efecte, a l'efecte entre ells, us explicaré que aquí es veu la imatge. Aquesta és un dibuix de la genèl·le Vermier que feia dibuixos, era una de portada, que tenia dibuixos maquíssims, i aquí es veu la neus i la tindria abraçades sota les bombes, perquè veieu una mica que s'havien de donar suport entre ells. Llavors us voldria parlar d'això, que fèiem famílies, les dones al camp fèiem famílies, les famílies, la que era més gran fèiem la mare, l'altra fèiem la filla, i una mica es protegien, es repulsaven. També caldria que hi havia la complicitat de les blocoves, les camps de barraca, però tenien una mica més jefes, i les que s'havien alemany, doncs conxeverades, fèiem el paper de glures davant dels SS, però després eren més comprensives i les ajudaven, i com que coneixien la llengua, els hi transmetien el que passava. També caldria que aquest efecte era que es repartien allà, com si fos el repartir, no, per fer una vegada un altar, i potser la barraca és la repartia d'acusins, es preien els polls les unes a les altres, es repulsaven mutuament en paraules de recolzament, aconsells, me recordo que la Neus ens explicava que ell d'opinar setmanes estava molt deprimida, i les seves companyes hi deien, neus, has de menjar, has de veure, doncs donis-me la consciència, no volem que et noris. I realment, quan la Neus, al cap de dos setmanes, ja va agafar porça, per sobreviure, per sobreviure la polsia, per sobreviure els matins, per sobreviure els matins. Parla del seu pare, la vida d'espartac, la vida és vella, algú se salvarà, s'ha de conservar. Per a la variant, per a altres generacions, com a ures, pels que fabriuen la cultura, He cursos de idiomes, la neu va començar a estudiar alemany al camp. I una altra cosa que també feia en ella és fer regals d'aniversari. Quan us llegiré, és que m'agrada molt aquest testimoni de la bruna que has de tallar, doncs que has de tallar del col·legi, que us llegiré la seva cita textual. El dia del meu aniversari vaig arribar a la nit molt cansada de treballar, i em vaig innovar el meu lli que passava de flors de tota mena, flors buscades de camí, que havien recollit les companyes d'on van poder, fins i tot, de les pobles de la brossa. Això és el que va tenir l'aniversari, que van aconseguir flors, i van deixar-ne el seu lli. Què més? Sabeu que l'aniversari m'ho ha explicat moltes vegades? El camp de la seva experiència, els camps, va ser la seva universitat. És a dir, les queirem intelectuals explicaven coses, es explicaven coses de pagesos, que eren mestres, es transmetien cultura entre altres. Una cosa que s'hi explicava a veus és que un dia una catòlica, una dona patriota, una catòlica plancesa, li va dir, però tu com aguantes aquí? Si no, si ets adé, no creus en mi? No, com ho fas per aguantar aquí? I ella li va dir, com que tinguessis, que vosaltres sou el que el que em fa aguantar. Per tant, el que us deia, que amb aquestes catòliques, tot i ella ser comunista i adea, van celebrar un Nadal. Van celebrar, van fer-ho possible, per muntar un passebre, una altra, per recrear un Nadal. Fem aquest tipus de coses. Què més? També s'ha dit, potser passarem pel mili d'unes imatges. Aquí tenim la llesta, aquí, si volien. Aquesta és una imatge d'una xavada amb l'assumpte de muntallà, que, bueno, si em prien, no és tot el mili de la llista. Bueno, sí, ja ho veig. Mai no he dit, això és una frase textual de la Neus, la fotògrafa d'aquesta imatge em sembla que està a la sala. Mai no he dit tant com quan vaig ser al camp de concentració. El riure em va salvar. El meu costat sempre es reia. Jo sempre tenia ganes de riure. Encara que em paguessin, els trobava tan ridicos als nazis que m'agafaven ganes de riure. Què voleu que es digui? És així. La Neus català, que sí que ho sabeu, quan les obligava a fer treballs d'aquests mecànics, de tos lladar, de tos lladar, de tos lladar, de sura, de lloc a l'altre, ella imitava el xablot, el pel·lícules de Titebreu Nistots, de Tempos Modernos, i també em va imitar els SS. I amb la seva amiga Titi, la que em demostriu que showa la teva这埔, ella va organitzar la Neus, m'ho va explicar, no ho podia entendre, però a mi m'ha començat una correnta de tos. Havia fet veure que ho veia al toro i l'altre el apuntava, boia i increïble. Va fer riure a les seves companyes. i després llegir-te amb el testimoni d'altres de portades. Llavors, què més, també, dir-vos que també, com us deia, la Neus sembla ser-ho, ho podeu veure, no us ho posaré mai a temps, però la Neus va descobrir el significat del dia 8 de març, el dia internacional de la dona treballadora, el va descobrir el camp. En aquell moment aquest dia encara no estava tan institucionalitzat, lògicament, i la Neus sempre estava enganadrat, perquè va estar 40 dies, i sí que van sobrevolar el camp, ella, això, ho explica per donar-ho en un... Tu veu veient el net, l'entrevista que li va fer la Montserrat Lloig de personatges, a la televisió espanyola, aquella magnífica serie que m'entrevistava amb les personalitats, doncs l'entrevista de la Neus Català, allò ho podeu trobar, que la Neus Català explica com el 8 de març, com que els russos ja estaven avançant i estaven guanyant de guerra, el camp sobrevolava els avions russos fent buits, deixant la nova blastre, fent buits al cel, i llavors totes van sortir de les barraques, de les finestres, amb una adept d'esperança, que esperaven a portar de llibertades, i de que a poc a poc guanyarien la guerra dels russos i els aliats. Per tant, ella desconeix el significat del 8 de març, que més pel que fa dels festes, que normalment és el diumenge a la tarda, perquè era quan acabava la feina, el taller, doncs, com us he dit, la Neus aprenia l'emany, també coral, també ho fa una coral, que les conegui que era millor la piedat, la coral al camp, i pel que fa a la solidaritat, dir-vos que la Neus ja va aconseguir abadir una dona de la presó de limoges, va aconseguir abadir una dona jove per a la finestra del tren, quan anaven cap a dalt. Quan la Neus li van fer la primera visita mèdica, per saber si era apte per treballar, per anar a un comando de treball a la fàbrica material mèdic, les seves companyes i estaven a punt de confeccionar-li un número de matrícula diferent per salvar-se de la vinculació, en el cas d'estar declarada extrovarculosa. També el que fèiem molt era que algunes les col·locaven a la cuina, per aconseguir menjar, i algunes les col·locaven a les oficines, per poder canviar els números de matrícula. A la informeria hi ha no tant, perquè la informeria significa ser complica amb els butxins, amb el tema dels experiments mèdics. Per tant, ja veieu, perquè fa la lluita i la resistència, que seria més la part política, la Neus també m'ho explicava algun dia que es va arruir, i em deia que el camp veu fer el partit, i dic com que no ho faré. Jo no volia fer el partit, doncs sí, si les comunistes, que eren una ximesa futbolòxida, elles es veu que eren les comunes que dirigien les accions de sabotatge i organitzaven el que volien fer per resistir, és a dir, que reunien amb les bolistes, que eren les que seguien la resistència de la General de Móv, i llavors elles eren, sembla, les que manaven les comunistes. Llavors, no sé si ho sabeu, però això podeu llegir tots els llibres, la Neus Català es va negar, ella i les seves companyes, es van negar a cobrar uns valds que els volien donar per treballar, al final aquests valds haguessin servit per gastar-los a l'economat del camp, per tant, ja veieu que eren resistències que feien. Després de sabotatge, no ho explicaré perquè és molt llargui, no ja ho sabeu, la Neus, català i les seves companyes, i moltes altres dones de la Fàbrica Tèxtil de Ràpid, Sbruc i Aoleixin, a la Fàbrica Material Mèric, van negar les bales anteriors, que el que feien eren les bales, col·locar mosques o insectes o escopinades, per intentar unit i no utilitzar tota la sèrie de bales. Les van ser considerades, les van vetjar com el comando for, que volia dir el comando de les gendules, que això ja ha caigut al final de la guerra. Les van condenar mort, no va arribar el comunicat i no les van penjar, i va ser el cas de les altres que sí que van enganxar. En aquell moment, els contremestres de la Fàbrica ja estaven molt desenganyats del feixisme i anava a tenir sol, d'aquest sabotatge. El que feien era parar les màquines com podien, el 1 de març, el dia del treballador, van parar de menjar, que anaven esperant la màquina, van fer també una vaga de pam, que els va sortir bé, perquè el dia d'investre els van canviar el vent. Una mica és tot això, i, si passem, hi teniu la Titi, que és una trobada a un dels paraclinatges, el Camp de Vars, això per uns anys, amb la seva amiga Titi, amb la que van fer la corbina de torns. Després, aquesta és una trobada de les dones del comando de les gendules, de la Fàbrica Donation, amb les que veuen que estan rient. Una mica aquí es troba l'any 2005, i el govern espanyol va anar als camps magics per reconèixer el paper dels espanyols i dels catalans, i els camps, i les dones estan reconèixers. Això és un passigre que han reconstruït l'associació de passablistes de Castellà del Vallès. Ja han reconstruït, allò que us explicaven, de l'altar que van fer les dones al camp. Això no m'hi detindria perquè això és una part de l'exposició de la Nicol de Ràbia i Sruc, que ens ha dit. Doncs que... Ja t'he pujat, t'he sentit bé. Doncs és l'exposició que hauríem fet una nova exposició, i de qui la podeu veure, de qui la mai s'inamorarà oficialment, a la cincèrrega d'ahir, de l'Ebre, per coincidir. Aquesta d'aquí és l'exposició perquè la Nicol de Matàus i els altres camps també tenen una sexe dedicada a les dones, val? I aquí també, moltes vegades, aquesta exposició aporta a tots els indrets d'espat de Catalunya, i també veiem que hi ha apenents dedicats, que no m'hi deteniré, perquè si no s'enganarà molt, però hi ha apenents dedicats també a aquesta sexe de competir, no a aquesta solidaritat, a fer-te comiture entre totes les dones. Aquí tenim el vestit de la portada, aquí és on volia ser aquí. Llavors, entre tot aquest efecte solidaritat i futura, que es transmetien entre totes, trobo que un instrument que pot ajudar, que sempre ha ajudat molt a unificar persones de diferents cultures socialitzos, a part de la música, que de la depedat, és la cuina. Doncs aquelles dones tot i passarà, no? No cal que us descriviu el que menjava perquè podeu llegir als llibres, en aquells matins, o més aviat tardes de diumenge, es transmetien receptes de cuina, l'heu explicat el Jordi, segurament de les seves nacionalitats, de les seves cultures, de les seves mares oàpies, i aconseguien com fos un paper, un llapis, les escrivien, i aconseguirem fer-ho en el recull. D'aquests patins llibres que s'en devien fer molts, els llibres de cuina, de les camps, no és un fet únic, no és un fenomenoma, és un fenomenoma, perdó, és un fet únic, sinó que també és el que s'han trobat els volacs, i també els caps de persones de genonèrgics. Sinó que és una cosa que les úniques, el fet humà és normal, fer el tema de vacunes ha sigut un recull, però en tot cas sabeu que també s'han conservat reculls de dibuixos, com també parlarà de la piedat, i altres escrites de criatures, el camp o de les mateixes deportades, i nosaltres hem tingut, que us han anunciat, la sort de conservar-me a un, gràcies a la neu català, dels tres o quatre que es conserven actualment en tot el món, i que estan musealitzats, tampoc me'n llargarem això, perquè hi ha un projecte que ja tirarà el davant, espero, hi ha un de Fina Patsche, a Teresim, a Txèca Jueva, una empresa lliure de recetes de cuina, Écna Hédic Luc, Jueva Mugheresa, de Susan Petit, hi ha un documental que es diu Festim Imaginers, també hi ha explicat això de les recetes de cuina, la Germán Tilión, també coneguda, també sempre s'ha acabat, també va tenir un llibre de cuina, per tant, imagineu-vos, que en aquell moment tothom passa gana, aquestes dones es dediquessin a fer les recetes de transmetres, les recetes de cuina. Em sembla que si passem, esperai. Aquí és l'alunació. Llavors, què va passar? Us explico així una mica. L'Hédic, què va passar? Que la neu s'ha acabat mai ens va explicar. Mai ens va explicar que ella havia sabit aquest llibre de recetes de cuina, que no s'ho posaré. Aquest és un altre vestit de la portada, de la que no m'ho heu atès. Aquest és el llibre de la portada, que no sé si ho he dit de l'alun a la casa d'allà, del col·legi. Això està per la vostra sorpresa. Això són altres peces de la resistència, com veieu, el simbú de la resistència. Això és el llibre de recetes de cuina, de la neu català i les seves companyes, al camp d'oleixi. Llavors, clar, com ho hem d'escollir? Doncs perquè hem anir, la neu s'ha pogut morir mai, i no li va dir a ningú. La seva filla, el que va passar, i això és important, els anys 80 no hi havia cap autoritat, cap institució pública, que recorres els deputats, la memòria dels deputats i les deputats. Els anys 80, amb l'alor a casa d'allà i la capa al botell, el que vam fer va ser, vam conèixer dones, d'alcuments feministes, d'això que va anar de la dona, i aquesta, la Magda Sant Ramà, ella va ser una dona que va decidir formar un museu de la metabilitat, de l'armament. I el primer el va obrir, a Sant Vicent dels Hors, però va acabar aquest museu, ha acabat d'obrir-se, quan l'ha fet estar tancat, és una col·lecció privada, que el visita a la Tantana, a la Fiesta Menjó, a un poble, que és un poble molt bonic, que és en un passemre, i en allà, actualment, hi ha aquestes peces que us acabo d'ensenyar. Llavors, el descobriment va ser perquè la Marita, català, la filla de la meva català, va trobar el document de sessió, ho va dir a mi, jo visc a prop relativament a Quimarat, vaig presentar-me el qual el museu i vaig trobar-ho, que aquestes peces estaven allà. Llavors, la idea és, doncs, doncs, d'explicar-ho, que nosaltres avui volem explicar-ho, era l'explicació, d'aquest llibre de receptes. Aquí teniu un moment, us n'he posat varias imatges, per què veieu? Quillati de porcs, on es fixa, un estatet al francès, catalans, que es va trobar alguna illetina, que creiem que ho va fer una catalana, la deus, que acaben les receptes de dones franceses. Si passem, aquí tenim Pater, de fobràs, perquè veieu una mica, quins, no, res, de francès. I aquí teniu una altra dibuixa, de la genètria, que s'ha de posar a la cap, aquí es veu clarament, com ella dibuixa com us llegeixo el que diu, entre un fet s'ha de fer en metà, el juli que ve de receptes. És a dir, es treuen molts, s'agraeixen de la fam que tenen, de la grana que tenen, perquè no hi estaran en un dia, les dues anys. Per tant, amb el que ve de receptes. I es veu com ho van demanar, aquí, a les literes. Llavors, sobre aquest projecte no us parlaré més, perquè és molt llat, però només us proposiria només la maní, o també va ser un fenomen de les receptes de connexió. Llavors, ja per acabar. Ja per acabar. Ja per acabar. Vam veure que aquest llibre de receptes el teníem fet amb papers, amb ordis que trobaven, obris, que estava tan lligat. Aquesta és la teva escatada, i aquesta és la trassa de les manes de l'altre. Estic de la rosa presoneta, que ara comencem. A la meva companya, la taula de Téan Solans, per fer-se el resultat de la cimicmastricació i la comparació de les cançons, que cantaven les dones al Camp de Vàvix, veu que hi ha 13 i 20, us explicaré que ha de fer la mateixa neu, justament la música i les cançons, i ho van servir moltíssim, com a forma de resistència, supervivència i lluita per tot el seu cantivell. Ja reclosa't en cada dos mesos, primer a la presó de l'Imojes, amb la resta de presoners, ja cantaven plegats cançons que els ajornaven a resistir, com els hymnes de la Marcellesa o la Internacional, inclús versions de la cançó de l'Inclimat d'ERC. Quan va ser traslladada de la presó, cap al Camp de trànsit de Compiènia, situat entre la frontera de França i Alemanya, que era la mancabra de la mort, el Distributor Internacional des d'un milers de presoners esperaven els maleits dents que els distribuien cap als riurens que ens exterminin allà. Allà, en el moment en què va sentir l'acollem a treballs forçats a perpetuïtat en direcció al cap de concentració per a dones i nens de braves grup, la Neus es va posar a cantar la Jove Guàrdia i l'Imna de l'Enversil Popular per a volar. Com diu ella, el dia que ens van emplagar per donar-nos eren tantes dones que vaig pensar que potser hi havia alguna companya de la meva terra i vaig posar-me a cantar. Buscavem els ulls alguna dada i vaig posar-me a cantar una cançó. Una cançó que va anar a dir en aquell mat el mateix que la missatlleta de l'Enversil Nacional però és la llengua del seu poble en català. Sabeu que és la cançó? Fonsarem el feixisme amb folla i disciplina endavant. I ja em van trobar companyes de la seva terra, el mateix convoy de les 27.000 catalanes i espanyoles que van anar amb ella a dades que ja ho deixen, la casa d'ella, carament hueves, amàlia terremont, que miniava el torrent, rossita de silba, el funcina bueno, etcètera, etcètera. Respecte això, respecte la importància que té de les cançons i les llengües maternes de cadascun en moments tràgics, ho he explicat moltes vegades la cantant Marina Mosell amb la seva cançó, Cori Arrabénsbruc, que va anar a la cançó de l'Enversal de Trots, a la cançó de l'Enversal de Trots. El fet que s'estava morint, la Carme Arbenys, la color passaró li va cantar uns seus morts en català, no hi va ser ni el menys la llengua catalana en el moment de morir. I per acabar, en un acte de commemoració en el gendari versari del Camp de Barra, ets un perdó. Hi ha un altre exemple d'aquesta resistència controlada a través de la música, seria també que la Neus m'explicava que el camp va dir que hi ha un raconol, com explicarà de la piedat, i és el que la directora de la piedada del camp li deia la Neus, que volia la veu, i és moltíssim de petita, a la conel de l'església del seu poble, els viamets. La Neus és un poble d'altre hurat, i els viamets. I encara que no és catòlica, la Neus li agradava cantar els goisos, els goisos de la Festa Major, els goisos de Sant Lluís. I és aquest passat de vida pegesa en part, i gràcies al recorç feliços de la seva feliç infatge, els viamets, i jo crec que els que la van ajudar a fer les escans de la mort. Per d'estar a dir-me, us faré un crit, perquè primer us diré el que va dir la Neus el dia que va demanar que la conservatòria i el programa sense ficció de dret, i la dir, quan es presentés, és tant de portar, i més sentit lliure, al dret tot. Us faré un crit que també fia la Neus amb tots els projectes que la correm, entrem, i a les presó en si els caps. Moltes gràcies. Moltes gràcies, Olisenda. Continuem amb la Piedra Solans, doctora d'història i comissària d'exposició independent. La seva investigació morda una teoria crítica de la violència mitjançant les estructures polítiques, militars, pèl·lices, culturals i patriarcals. I ha estat premi de l'Institut d'Estoís Històric de la Dona, de l'Oltima Estat de Màleg, ha fet molta feina en aquesta línia, i avui a la Piedra ens presentarà la resistència a través de les cançons, de la poesia i també de dibuixos d'infants als camps. Piedra, és el doctor. Moltes gràcies. L'endemà l'hauré estat avui amb vosaltres i en aquesta i amamorable volia trair aquesta invitació a l'indultor i al seu director Jordi Guisser a l'Ajuntament de Catalunya amb l'Ombret de la Comunitat i la presidència de l'Ajuntament. Voltria agrair-vos persimatés per su mortres contes i per serci en aquesta jove amb una història carcelària per compartir els alumnes d'Ajuntament. Et tíneshaves la meva còd magicia, la resistència la supervivencia, solidaritat, perquè, quan ens introduïm en l'oposició de les fonts documentals en escalfes de concentració, condivusos declaracions de dones supervivents, supervivents testimonis a judicis i lletres de cançons, així com la nostra experiència avui al propi camp, veiem que aquesta resistència és intrínseca a la supervivència. Permeté guàrdia per a la Castilla, perquè feia tradició del text de la germana Castilla i m'ho faré un poc de lliure. I tampoc s'ha d'entendre molt bé català. Què entenem per la resistència? L'hi veiem aquesta paraula a la resistència política i moltes d'aquestes mujeres precedentes de països com Polònia, Txèquia, França, Espanya, Alemanya, Rússia o Itàlia pertenecien a moviment de resistència política al régimen nazi i a la ocupació de sus països. No obstante, la resistència en el camp, en este caso de Rafa Fluck, era de otro tipo. En el camp se resistían a la unización, a la desesperación, al hambre, a la sed, al agotamiento, a los ordres, a los laterales, al odio, al trabajo prozado, y sobre todo, en el campo, se resistía a la muerte, a la muerte propia y a la de las compañeras, asesinadas a golpes en los experimentos médicos, en las selecciones, a las cámaras de las en la orca y en las reproducciones. Los campos, como todos sabemos, eran imaginarias de extermínio. Unas 130.000 mujeres y procedentes de 40 países europeos, la mayoría presas políticas, fueron deportadas a Rafa Fluck. No sobrevivieron los datos hostilas entre 50.000 y 90.000. De ellas, 40.000 fueron exterminadas por hambre, golpes y agotamiento. 22.000 fueron asesinadas en las cámaras de gas. 25.000 llevadas a las mansas de la muerte. De unas 400 mujeres españolas, sobrevivieron 11. Unas 3.500 prisioneras quedaron en el campo cuando entraron en los soldados soviéticos, siendo muchas de ellas violadas por los soldados. Sobrevivieron porque Gilda perdió la guerra. Sobrevivieron enfermas y exhaustas porque los nazis huyeron ante el avance del ejército soviético con los tanques. Como dijo el escritor Ungar el premio Nobel de Literatura y el recertés Auschwitz no se disolvió desde dentro. Sigue en las escuelas. Voy a plantear estas cuestiones que son también preguntas. ¿Es posible sobrevivir a un campo de exterminio? ¿Qué formas de resistencia político-cultural organizaban las mujeres? ¿Cómo construyan las mujeres las redes de solidaridad? Acudirían fuentes documentales, dibujos, declaraciones de supervivientes, gilus y canciones. Pueden ser considerados medio de resistencia político-cultural, ya que sirvieron posteriormente como testimonios para conocer la vida cotidiana y el trabajo forzado en el campo. Los asesinatos, experimentos y brutalidades cometidas por las CCS, los médicos y las guarnianas. Y condenar en los pucios a los perpetradores. Mi compañera Elisenda ha hecho alusión a la receta de cocina a elaborar por las presas en las maracas para resistir al hambre a través de la fantasía, del humor y de la reza. Sabemos que las prisioneras, majopérame muerte, hacían sabotaje en las fábricas. Fueron mujeres que neunovaron y provenieron de fórmula al comando que hizo volar una canada en áudio en el que causando la muerte de varios CCS. En las fábricas de Siemens, en Ràpid, presas forzadas, como Mercedes Núñez-Tarra, entre otras, o importeaban piedras de hueses imaginariamente que están producidas en sus hangars. Asimismo, como han dicho Elisenda, se negaron a percibir un salario denunciando su condición de prisioneras esclavizadas. Sabemos también, por declaraciones inscritos, que hubo redes de ayuda y solidaridad entre las mujeres, como Elisenda, por ejemplo, ayudando a las víctimas holacas o judías que eran utilizadas en los experimentos médicos. En esas que trabajaron en la enfermería, en las cocinas o en los almacenes, extraían comida o pequeños trozos de tela, nàfices, papel, donde otras presas escribían sus poemas, realizaban sus dibujos, pequeñas figuras, ulceras o piezas de costura. Hubo una red de resistencia ideológica, especialmente entre las presas políticas, comunistas y las soldadas rusas, que eran aprisionadas. Sabemos que, como ha dicho Elisenda, hubo una profunda red de afectos, especialmente también hacia las minas, sinidos que fueron brutalmente asesinados, pero se formó la Navidad, por ejemplo, y se trataba de protegerlo. ¿Y lo qué dicen las juentes? Como veremos los documentos, hablan de la resistencia en la vida cotidiana al abotamiento, a un trabajo insoportable, a una brutalidad irracional, a una rueda de la violencia imitada, a los que era preciso minuto a minuto cotidianamente sobrevivir. Resistieron sin quejas y sin lágrimas, y mientras vivieron, se resistieron a convertirse en víctimas. Transmitiéndose entre ellas la fuerza y el coraje para afrontar el terror de la maquinaria industria, neuroparactica y carcelaria de exterminio, eran los campos nàfices. Ahora pasaré a verles algunos poemas. Bien. Michelin Moussaint, prisionera francesa, que acepta la French group, de 900 cuentes. Y lo dejo en un ecosistema que voy a dar en un programa. No quiero ilustrar por los poemas, no, por los de los justamente. Pero súbitamente rayos de luz iluminan las vías, la llevada al campo. Los perros y las mujeres invisibles labran. La parada del tren. Aquí es donde debemos bajar. Descendemos. Entonces, sin poder comprender cómo, por qué y dónde, cae sobre nosotras una lluvia de golpes. Y sin haber tenido tiempo de recoger sus palos, sacudido a presura de hormosa. El cobre del baño es empujado en la noche hacia la puerta de hierro que se abre con un chivillo. Esto es el fin, esto es el fin. Y había una serie de... No me voy a... No me voy a tardar mucho en hablar de las... de los dibujantes, de las artistas, porque no sé si es cierto. Voy a pasar también una serie de dibujos en la vida que voy a ver en los poemas. Y la serie de dibujos de una artista francesa, el imán Dami Gau. Dicto de la Núra. El trabajo cortado, les ilustran. La vida portugiana en los canos. Sofía Goskar Romanovic, resistente polaca. Tienda de castigo del Kaceta Raphensbruck. Escriba este poem. No esto no debe pasar. A huir lejos, huir lejos. Hacia el muro liso y el alambre electricidad. No, esto no debe pasar. A esconderse, encontrar un refugio, cavar un hoyo en el suelo, desaparecer como un insecto en una grieta. El muro debería abrirse para mí. Las vizaras deberían romperse. Repugran las aguas que me susurren los bosques. Mi cabeza no tiene ningún escontrijo. Mis manos ningún refugio. Me lastimé con piedras en mi inmenso dable agonía. Me golpeé contra la estrecha celda como un pájaro hirido con las aguas. Los muros deberían abrirse para mí los manones. Esto dibujos sirvieron como testimonio también para las jugatianas en los vizios. Y por el hombre de este momento. Los castigos ayer han sometido. El buen protestaba del lado con la otra. Y también los soldados, por ejemplo, de los agricultores de la partitualidad del inglés, o los americanas, o espías, que eran cogidas afampadas y llevadas a campos, soldados russas, pisioneras políticas de la resistencia con la transcripción, eran cogidas afampadas a campos. Estas són les... que llamaban las selecciones. Se seleccionaban, alitrariamente, algunas veces como alitrariamente, las que consideraban más débiles, que ya no podían explotarlas para la voluntad. Había estaban aotadas enfermas. Entonces se hacía la selección para las camaras. Vísame Trulli, periodista social democrata austríona. Hancapaleó, paleó arena. Al igual que tantas mujeres prisioneras que limpien y construyen como esclavas. Una lágrima aguja la mano. Hancap, lluvata su rostro, paleó. O me imprime un sordo presentimiento. Vi muchas banderas negras en un suelo. No sobreviví de este día. Si vienen a buscarme hoy, quiero morir valientemente. Nadie prevela llorar. Saluda a mi madre, mi polaca. La palabra se desvanece brevemente en la vida. Viene SS en forma feminina. Llama a Hancapale, ansiosamente fría, la rastra fuera del trabajo. Tristes nos quedamos atrás. Al pasar lista, seréis paramentos tiros. Es paralizantes sobre todo. Es el destino. Las generadas, los permanorios. Las presas convenían con el... Alexandra Socova. Alexandra Socova prisionera. Cachetaba. Quiero hablar de una chimenea. No de la que en las habitaciones de invitar los de la burguesía calientan los pies por un agradable fuego. Y donde la llama fuera oídosamente. Es la primera de otra chimenea. La que en el horrible campo de concentración ha sido construida. Aquí se llama Afermatorio. En ella se queman a las enfermas onemines. Esa chimenea del fermentorio es de día y noche. Su llaman oface elevación. En ella son quemadas la madre perdida o la hija. Con el humor negro vuelan solidas. Cientos de miles de personas han recorrido este camino. Ha conducido las cámaras de gas, mal espaldes, incluso niños pequeños. Allí las mataron a centenares a la vida. Con sus cuerpos la chimenea al día siempre una y otra vez. La llama caliente se mezcló. Así se cocía la sangre humana y no sentía. Pero con la misma llama también ha nacido la metánica. Entonces todos estos formas sirvieron bociates para conocer la vida en el campo y también para denunciar estos asesinatos. El comandador es va dir que la sombrera de la misma empresa recorrieron a les persones, mujeres y niños muertos. Esta es otra artista francesa de repleto que yo digo que también sirvieron para culpar a los asesinatos. El comandador es va dir que el comandador de la misma empresa recorrieron a les persones que s'apelaban los cuerpos. Él es obra de la comunista alemana en el cárcel trajones grup. Fue casi al final de la primavera de 1945. Una mañana temprano se acercó un tren para los restos de 2.000 hombres a las puertas del campo de concentración de braves grup. Suplor sobre nosotros como el haiento del hormolibundo. Nunca olvides. Si te mudas a la isla de los muertos quieres que entres a las cámaras. El rescate está tan cerca, camaradas, agarrando. Tal vez el maldistino aún pueda debentirse. Sólo por un cortotiempo la muerte te pondrá de rodillas, nunca lo olvides. Aquí vemos también esta fuerza de resistencia que tenía que, aún sufriendo todo este horror, resistían ideolóficamente. Bueno, no me voy a entrar mucho en los signos para pasar en las canciones. Los campos habían ido, algunos estaban, digamos, aceptados por los SS, otros circulaban de forma pues en que las presas fueron a trabajar, los signos los cantaban y se los transmitían, también se transmitían poemas y aquí también los signos. Normalmente suele tener también esta fuerza de resistencia. Aquí veiem l'existencia de lindos de Ramesbruck, la prensbota de lindes, de Missallina Bonián-Cocska, la oposició de la Polònia. Hoy todos nos presentamos para pasar lista, separadas de nuestra mala Polonia, para darte un informe sobre la existencia de muchas de nosotras o madre patria. No importa que estemos enfrentadas de tú a tú con la muerte. Caminamos de la mano hirviendonos de nuestras propias lagrimas. La libertad no se espera, la vemos del que más allá de las reglas, como el color de la sangre flotando en el río de la distancia. En el que las presioneras polacas cerca de la resistencia comunistas, francesas, españolas, eran las que tenía más capacidad de resistencia ideológica, mientras que también las testigua el desdobar, en las que aquellas que eran de la cultura titana o las judías, que solían ser aliquiladas casi media también como salores de las cámaras, eran mucho más frágenes. Porque las comunistas apoyaban ideológicamente entre sí y porque tenían esta creencia también de resistencia y una gran experiencia. Otra canción de Rasmus Krupp, que era conocida y cantada por las presioneras, cualquiera que sean los hilos que teje el destino, mantén la cabeza en alto y los nervios tensos, porque nada podrán derribarnos y solamente permanecemos en saber quiénes somos. Especialmente la mente silencia el encarcelamiento que a la obediencia nos obliga, pero internamente se dirige en alto con el conocimiento de su propia fuerza. Así de lo que nosotros mientras podamos, doblegarnos frente a la dura coacción, pero trabajando constantemente por la vida va a salir ante las malas. Ahora quisiera... Esta es una canción que hiciera pasado al campo de Terecin, en la Ciudad Rováquia, donde eran internadas personas antobre, mujeres, niñas y niños, de la resistencia a Checa y de otros países europeos, también en Alemania, que eran deportados a Irí para ir a una fortaleza, para ser después transportados a Auschwitz y ser despertinados. ... Secretary was an artist and composer. Checa finia, que fue llevada a fuertes al campo de Terecin. Trabajó en la enfermería y metidó en Terecin había exigitos de pidiniños de los cuales eran silencias. los demás fueron reservados. Entonces, sí. Ella trabajó en una femenina i cantava estantana a los niños. Y cuando, al final de la guerra, los nazis aceleraron las deportaciones y también los asesinatos en las semanas de edad, los niños y niñas fueron llevados a exportados a Auschwitz. Y ella quisió, porque también iba, se dice que también les cantaba hasta el homenaje también, al sereno de una gran artista, fue vacilado. Era uno de los dibujos de los niños. Los dibujos, junto con las partituras de los nazis del serén, de los poemas, fueron entrenados y por ello el su marido, y gracias a esos, en una maleta que vamos a conservar, gracias a esos se conservan todos. Llegaron a los niños para también la resistencia, y a los niños que dedicaban a artistas, también el campo, la música, todo así todas. Se hizo también una ópera para niñas. Niñas que participaban les ayudaron a... Y ahora para finalizar, Rappers Club, este pasado verano, hubo un concierto de un grupo llamado Ansar de Rappers Club, que se dedicaron a investigar canciones populares, investigaron canciones que se cantaban, que cantaban las prisiones españolas en el campo de Rappers Club. Por ejemplo, los cuatro moleros, el de Santa Yalcana, Alda Jadrón Jadeo, etcétera. También fue muy emotivo. Quiero decir aquí que es una vergonzaje en Rappers Club, no sé, humana. Es que todas las demás, todos los demás países que lacas, flores, etcétera, hay un silencio total sobre estas mujeres. Y ellas realmente fueron muy emotivos porque recuperaron todas estas sanciones que no eran cantadas naturalmente con conciertas musicales, sino de forma popular. Y las cantaban, las cantaderas con piedras, o con las manos, sonando voltes en las mesas. Ahora voy a poner, finalmente, para terminar. Recitar todos los nombres de las prisioneras españolas. Feliz anuncio de Montovar. Son bastantes mujeres. Andres, deberías contar, dirte al revivir. María Anuncio, Ángels Lloberts, de Rappers Club, de Santa Yalcana. María Anuncio, Ángels Lloberts, de Rappers Club, de Santa Yalcana. María Anuncio, de Rappers Club, de Santa Yalcana. Está行了. María Lloberts. Está czyli ganos. jedes producingado en las misuras Su madre cara en la pérdida quíac, el fin está a Espanya, a l'intervió de Nibali, la final i Josepina Sabate, mal andóvia venítes l'úter, el vindo mascul d'alí, estrella gubermà, la línia escañola, marge apusés sants per l'oigina línia, metides de allà, l'úsquina línia escañola, escusares d'úteres, Maria santo xifer, Josepina bordándola. És un fragmento ràpid en una casa. Tu has piedat, elisenda, unes presentacions que ens ha d'haver il·lustrat, que ens ha d'haver emocionat, que segur que ens obre una reflexió correcta, passat i present, a partir del testimoni de les dones importants. Tenim 10 minuts justos per poder fer propietes si emperim algunes del públic, abans de passar al concert d'Espanya. Hi ha preguntes, presentacions, aquí tenim la pregunta que tenim al diari social. Bona tarda. En primer lloc, fan citats, m'ha encantat, una obra d'explició, que es va deixar molt bé, m'ha de portar molt els estudiadors. Jo perquè, si no en coneixen, de ficar-me al vi, tot el president de la plataforma i la línia, i puc, com a uns anys en l'he disculpat a altres altres. Llavors, en final, és un partit d'aliment a l'acelera final, que m'ha encantat, per la situació. Us ve com parlava de la resistència de Cueva, de titana, que ha llençat a l'aliment de titana. És que el 16 de maig de 1944, a un pit maternal a l'Asensió 2, era conegut com el Camp Gitan. Allà hi havia 6.000 titans. Aquella n'hi va anar a matar a tothom. Gràcies a la resistència de l'aliment de titana, que van portar por la ciutat de La Pasec. El ciutat del Camp Pugueia era la vida, i el plat és aquell dia, que és conegut com el Comanit de Sistema, que és la resistència titana. Si parece ser testicles de Cueva, que existieran, que consideraban titlar como el Anticristo, que a veces, cuando había una fuerte ideología, las mujeres... Tienían más fuerza mientras que las mujeres cubías. No es que fueran débiles, pero muchas veces no podían resistir a la enfermedad, al hambre. No tenían donde apoyarse, mientras que las mujeres comunistas sí se apoyaban entre sí porque tenían una práctica de muchas. Soldados, mujeres soldados rusas, entonces tenían la resistencia política. Me refería a esto. No es que no podían resistir porque éste era mal vulnerables, pero no tenían un entrenamiento político como tenían nuestras mujeres. Esto no quiere decir que mujeres, por ejemplo, como el Cereba, también, que la Pugueia no resistiera, sino que eran más vulnerables, pero evidentemente en ciertos momentos también se resistían. Sí, sí. Jo no me esguliarí, no sé si ho sabeu també, l'Areus Català també testimonia en el llibre de la frisca de la Gitana. Pots compartir també tal d'una persona que ha presentat el poble de Gitana fa uns mesos i també comentar el testimoni d'aquesta dona. Perquè l'han homenatjat la del Gia. Hola, Júlia. Comentant la fiedat, s'ho podria explicar una mica més en aquesta activitat. Cadascú del llistro passat, per aquest concert, el nom del grup que m'ho he portat, que ho organitzaves i es fa cada any. L'any 2003, un bon dia, fins que s'ho recordava, i cantava, que no m'ha pogut ocultar, era un d'allà o un d'allà. Sí. La fundació Rattenburg, i el camp de Rattenburg, l'Ebrecho concert, al carnet del grup de les cantalleres, que són quatre dones de Suiza, de França, i dos espanyoles, que viuen a Berlín, i amb les que jo he entrat en contacte pel camp d'aquests grups, i calçant un concert amb les cançons que cantàvans les presoneres espanyoles en el camp. Era el camp d'aquests grups. I en l'estat d'una hora de cantar, de l'amor de Montju, hi ha enrecitat de noms, l'arquesta de les presoneres, les cantalleres. Cantalleres. És un grup que té una investigació en cançons populars.