 Kolmas luku ensimmäinen osaa. Seitsemän veljästä. Tämä on LibriVox-ääni te. Kaikki LibriVox-ääni teet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautuoksesi vapaaehtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org. Lukijana Maikiroodi. Seitsemän veljästä. Alexis Kivi. Kolmas luku ensimmäinen osaa. Kaksi päivää on mennyt. Lukkarin väkituvassa pöydän ympärillä istuvat väljät. Jämäten aapistoa niin kuin sanoi heille milloin Lukkarin itse ja milloin hänen pieni kahdeksan vuotias tyttärensä. Niin he aapiskirjat avattuina kourissa harjoittelevat lukua hartasti, hikisillä otsilla. Mutta ainoastaan viisi jukolan poikaan nähdään istuvan penkillä pöydentakana. Missä ovat Juhani ja Timo? Tuollahan häpeän urkassa lähellä oveahe seisovat. Ja heidän tukkansa, jossa äsken oli kiemarellut Lukkarin jäntävä koura, törröttää vielä korkeassa pörössä. Vallan vitkaa edistyvi veljästen oppi, jota ei jouduttanut heidän opettajansa pelottava kiinteys, vaan päin vastoin kangisti aina enemmin heidän haluansa ja mieltänsä. Juhani ja Timo tunsivat tuskin enemmin kuin aan. Toisten taito oli kuitenkin astunut muutaman kirjäämen kauvemmasta. Mutta huikean poikkeuksen heistä kaikista teki veli-eero, joka jo oli jättänyt aapiston ja harjoitteli tavaamista oikein vikke lästi. Ilta läheeni, mutta tämän päivän kuluessa eivät olleet veljet vielä maistaneet ruuan einettä, sillä Lukkarin, joka oli pannut heidän evänsä takavarikkoon, koetti nälänkin piinolla kiihoittaa heidän haluansa lukuun. Niinpä kiukkuisen nälän likistamana Seisoo Juhani loukossansa, ravistelen pyöretä päätänse, syljeskellen ja heitellen opettajansa puoleen mulkkoilevia herän silmiä. Mutta torkkuen Seisoo hänen rinnallansa Timo huolimatta maailman menosta. Vihnoin kuitenkin pysäytti Lukkarin lukemisen ja lausui. Pidättäkää nyt ja syökää te puuhevoiset. Möykyttäkää kuin merehtivät pokit tarhassa. Mutta muistakaa, tämän atrian perästä ei pidä tuleman hullelle ne yhtään suuruksen murenata ennen kuin aapisto on päässenne, te visakalloiset sonnit. Tunnin, annan teille atrian ajaksi, mutta oesta ette käy vielä askeltakaan ulos. Katsompa terveelliseksi pidentää arestianne aina iltaan asti. Hyvin terveelliseksi. Mutta avatkaa nyt kitaana sillä paikalla, saatte eväslaukkune kynsinne. Niin hän haastali poistui ja lähetti pian kautta veliksi le heidän evänsä, mutta ovii teljettiin tuikeasti. Timo, missä on pussini? Lauri, tuosta sinun tässä minun, syömpä vaikka pieniä kiviä nyt. Juhani, nyt ei syödä yhtään ainoata ei-nettä. Lauri, mitää eikö syötäisi nyt? Juhani, ei ei-nettä kään. Lauri, sulje ennen kämmenelläsi meren kurkku. Juhani, olkoot pussit korjasti rauhassa? Aapo, mikä on tarkoituksessa? Juhani, tehdä lukkarille kiusaa. Ei nyt syödä ennen kuin on noussut huomispäivä. Vereni kiehuu pojat ja keitulan tuuli myllynä pyörii pääni, mutta kiusa vasten kiusaa. Aapo, sillä kiusalle nauraisi ukko me aivan sulavasti. Juhani, annan hänen nauraa, minä en syö. Eero tavaili, ei jou, kas, kas, minä en syö. Tuomas, en minäkään tässä, mutta sonnimä en nummalla tuolla. Siellä istun kohta kanervaisella posterilla. Juhani, oikein siellä, siellä kohta pylylämme. Eero, minä suostun tuumaan pojat. Aapo, mitää hulluksia taas? Juhani, vankeudesta pois. Aapo, ymmärrys hoi. Juhani, sonnimäen hongista hoi. Eero, niin juuri, ja ymmärrys vastasi hoi. Juhani, vastasi kuin poika. Aapo, Simeoni, koeta parastas. Simeoni, siivosti velijät, mutta sanompa, että ei ole meistä lukumiehiksi, ja sen tähden jääkööt hyvästi siinä kohdassa kaikki puuhat. Olkoon toki elämämme nuhteeton ja siivo, sillä me taidamme eläkristittyinä ihmisenä ilman luvun taitoakin, kun vaan uskomme. Aapo, kaadathan sinä riivattu, vaan et nostaa. Juhani, Simeoni haastelee oikeuden ja kohtuuden kieltä. Poist tästä pojat, luontoni ei kesta kauemmin. Tuomas, sydäntäni niristelee nähdästani, kuinka juhania jauhetaan. Pois pojat. Juhani, päätetty asia, mutta älä sorkuttele minua, Tuomas, sillä kosto on käressäni. Onhan minua kuranssattu, rävitty kuin kravun syötiä totisesti, ja ompa taskussani aika hampupivo, lukkarin rohtima hampupivo. Mutta ellei se vihko kerran tukkee lukkarin kitaa, niin tapahtuisi siitä syystä, että teen tavarastani jonkunlaisen koneen ja kappaleen. Lukkarilla on kaula, ja hänellä on kaula, mutta empä hiiskahdakkaan enemmin nyt. Eero. Nämä ehkä tiedän toisen ja pareman neuvon. Hiuskiemurasta jotain säilyttelet plakkarissa. Kierämme oivan ongen siiman lukkarille lahjaksi hyvään opetuksen edestä. Mutta miksi yllytän syntiin, koska tiedän ja kaikki yksimielisesti myönnämme, että kuritus tekee sanattoman hyvää, niin kuin väljellisestä juttelemme tiellä. Juhani, Eero tavailee jo, kas kilttiä poikaa vaan. Jero, häpeä kyllä näin vanhan vasta tavaamista harjoitella. Juhani, vanhan, entäs meidän toisten ikä? Simeoni, hän pistelee. Juhani, niin pistelee, et mä taas sinä ohdakin nisupellossamme. Sinä katkeera happamust jukolan kristillisessä veli taikinassa. Sinä piikki sikaa, piikki porsas, sinä sammakko. Simeoni, hiljaa, lukkarin, tähden hiljaa. Juhani, korttikaalista ulos kaikki yksimielisesti, joka nyt vastaan pinnistää köniin se saa. Tuomas, kaikki lirin, kaikki. Aapo, Timo, luja mielinen velje, niin mitä sanot? Timo, ettei tule tuohesta takia eikä vanhasta pappia. Sentähden, pillit, pussin ja pois, ja kaikki yhdestä päästä. Taidampa kiinnittää asianin vielä yhdellä sanalla. Kahden puolen kirves hiotaan. Aapo, Lauri, kuinka teet? Lauri, käyn tästä sonnimäelle. Aapo, ah vaikka kuoleet haudoistansa huutaisivat. Te niskuriitte hullut miehet. Juhani, ei auttais sittenkään, vaan Mars poika, tuletko? Muutoin Herrakiesus tästä leimahtaa ja läemähtää, tuletko? Aapo, minä tulen, mutta vielä yksi sanaa. Tuomas, ei auttaisi nyt tässä tuhannenkaan sanaa. Juhani, ei vaikka jokaisella sanalla olisi tuhannen miekkaan. Eero, ja jokaisella miekalla tuhannen terä. Juhani, tuhannen tulsa iskevää terää, niin juuri ei auttais sittenkään. Maastrannista pois, sipirjasta pois, pois hirmuisesta arniosta, kuin seitsemän luotia kanuunan kidasta. Tässäpä on sekä luotietta kanuuna, ladattu kanuuna, joka kuumenee kuumennemistäan, nyt se on tulipunainen ja kohta paukahtaa. Voi armat veljetä sukulaiset ja saman äitin kantamat. Te näitte, kuinka hän lieruitti tämän otsavihkoni etusormensa ympäri. Kahmasi sitten kaikilla kourallansa näin, kas tällä tavalla. Ja sitten ravisti hän, että hampaat helähti. Hmm, Tuomas, minä näin sen, ja poskilihani bullistuivat vihasta. Eero, minä kuulin, kuinka Juhani hampaat helähti. Näin, kuinka Tuomaan poskilihad bullistuivat, ja minä kauhistuin. Mutta kiitinpä sen tähden Jumala teidän puolestanne, muistaissani, kuinka hyvää kuri kuitenkin tekee. Juhani, älä rakas velje, niin saatat tulilun tuo kanuunan vänkypannuihin. Nimittäin näihin kahteen korvaani. Sitä älä tee. Tuomas, miksi häntä äköittelet Eero? Juhani, Eero, onkin Lukkarin lillipoika. No, hyvää hän säkin, pallan hyvää. Mutta mitä paha olen minä tehnyt, että Lukkarin minua näin räkkää? Onko se rikos, että on minulla niin kovaa pää? Ei hän paljon puutu, etten itke. Timo, mitä olen minä tehnyt, koska näin riivätusti tukkaani vanutetaan? Siitäkö syystä, että on minulla sen järki, jonka Jumala minulla kerran viisaudessansa antoi? Lauri, kolme tukkapölyä olen minä saanut. Juhani, kaikilla meillä on täältä makeita muistoja. Ovi auki. Aapo, huomaa, että olemme telkien takana. Timo, puskuri on päällä vahva puskuri. Juhani, kätkee kuin korsi, mutta toiseksi on hän tuossa akkuna. Yksi hufmaus pussillani ja kuuluu pakoreja heline ja kiliinä. Aapo, on hän pääsi jo perin pyöressä. Juhani, kahden päivän pyörittämisestä, kahden päivän pyörittämisestä veikkoni. Semeoni, ei akkunaa sen tähden särjätä, vaan keskustellaan me koreasti lukkarin kanssa. Juhani, menee helvettiin keskustelemaan perkeleen kanssa. Akkuna säpäileeksi ja vankeudesta pois. Ulos koko pataal joona, huusi kapteini vihoissansa. Tuomas, ovi hakaan, Eero. Eero, niin juuri. Linnan iso portti kiinni pataaljonnan marsiassa västengin takaportissa ulos. Haassa on ovi. Aapo, minä varoitan teitä. Juhani, tehty on tehty, katsos tuossa. Aapo, sinä hirmuinen julkijumalaton. Semeoni, kas niin, se on tehty. Siinä hän akkuna selähti. Juhani, akkuna selähti ja taivas välähti, kun kerran vain keikahta justin pussi. Se oli laiska jaakon melli. Semeoni, meitä poloisia. Juhani, tie on auki, lähdetkö liikkeelle. Semeoni, minä seuraan teitä velikulta. Juhani, Aapo, tie on auki, lähdetkö liikkeelle. Aapo, miksi nyrkki pystysä sinä hullu? Minä seuraan, seuraan. Mitähän tässä enää muuta, koska kerran on palainen kelkassamme? Juhani, estu ja pala. Tuomas, kaikki pussit selkään ja akkunasta ulos. Porstua tömiseen. Juhani, onko se lukkari? Minä sivun hentä. Tuomas, tulee. Juhani, se on lukkari, minä sivun hentä hieman. Tuomas, poissan on minä. Juhani, älä astut tielläni nyt. Minä rakastan sinua, Tuomas veljeni. Tuomas, en päästä sinua tekemään hirmutöitä. Riennän nyt vaan kanssani akkunasta ulos. Tuollahan jo pelto murulla kaapaisivat toiset. Tulee. Juhani, ellitä. Mitä pelkät sinä hirmutöitä? Hänen otan vain korjasti polvilleni. Nostan ylös takkensa pitkät liepeet. Ja Nassielen häntä paljalla kämmenelläni. Ja totta on tekevä tämä kämmen. Helliita, armas veljeni, muutoin sydämmeni, halkei kuin korkin säkkipilli. Helliita, sinä näet, kuinka pääni höyryy. Tuomas, olemme ikuiset vihaamiet, elle tottele minua nyt. Huomaa, mitä sanoin. Juhani, mennään sitten. Mutta empä suostuisi tähän, jos en sydämmästäni sinua rakastaisi. He vaikenivat, viskasivat itsensä akkunasta mäelle ja juoksivat nopeasti yli lukkarin perunapellon. Saralla kilkahtelivat pienet kivet, muulta kokkareet lentelivät korkealle ilmaan, ja pian he katosivat tehään läpistöön toisten jäljessä. Silloin lukkari vihan hirmuisella muodolla rynkä sisään, heiluttaen kohdassaansa meren ruokoista jykevätä sauvaa. Korkealla kiljuvalla äänellä huuteli hän karkureita, mutta turhaan. Ulos lepistöstä kirmasivat veljekset, juoksivat yli kiviisen kallion kieluisen tienoon. Siitä halki ahtaan katajiston, siitä yli pappillon avaran kaislarantaisen neulaniemen niitun. Viimein poikki lakian kumisavan ahon, ja seisoivat santaisella tiellä, son nimäen kaltevan nummen alla. Ylös pitkin mukulla kivistä rinnetta he astuivat, ja ehdittyänsä nummen harjulle päättivät, he rakentavat itsellensä leiriä honkien juurille, kanervaiselle maalle, ja pian suitsuille heidän tuleltansa savu ylösputten latvoille. Korkea oli seutu, jossa veljekset maja elivät. Näkyi sinne mäen takaa pappillon murros katto, mutta mäen huipulla lukkarin punainen talou, suuri kirkonkylää ja tuulla kuusien helmassa pitäjän kivikirkko, juhlallinen komea. Näkyi vielä monivuotoinen järvi, jota viivaili itäpohjoinen, vaisusti ja liepeästi liehtoen kirkkaan taivaan alla, liehtoen yli järven, yli niittuin ja metsien, yli son nimäen hongiston, jonka juurilla veljekset nyt epäsivät ja paistelivat naurit oloimottavalla nuotiolla. Juhani, nyt syömme oikein kuninkaallisen atrian. Timo, oikein herran päiväisen. Juhani, naudan lihaa pussesta ja nauris hillukkoja mujusta, ne ovat kypsiä tuossa paikassa. Tuulise puhalta ja puun latvat taipuu, kultani ääni sekaokana kaikuu. Mikä härkäpäinen tyhmyys meiltä istua lukkarin benkillä aapinen kourassa, istua kaksi pevelillistä päivää. Eero, mutta kasseista sen ovin urkassa, seän vasta toista. Juhani, hyvää Eero-seni, sinä viisas Eero-seni, sinä kuustuumainen Eero-seni, sinä napa taatta, lukkarin ovin urkassa, minä sinun saakelin opetan. Aapo, heljaa heljaa te pakanat. Tuomas, istu rauhasta, Juhani, ja ole huolimatta hänen puheistansa. Juhani, lakki päästäs, kun syöt sinä kokkare. Tuomas, lakki päästäs, sanon minäkin. Juhani, kas niin, totella täytyy sinun, ei auta. Simeoni, aina vaan nalkutusta, paljasta nalkutusta, Jumala teidän sielunne ja mielenne kerran valaiskoon. Juhani, ainapä hän on kiusan kapulla. Eero, ainapä olen kiroutuissa hampaissana, se turvikko ja peukalo, se pikkunappula Eero, mutta senpä tähden olen sitkiä. Juhani, sinä olet vihainen rakkikoira, niin kuin kuului veisussa seitsemän miehen voima. Eero, purempa takaisin ja terävästi. Juhani, sinä olet karvautta täys. Aapo, sallippas minullakin sananen. Eero lausuu jotain, jossa lullakseni löytyy hieman totuutta. Katso, sitä karvautta, jota hän välimmiten jakeille ympärillensä, olemme kenties itse paljon keitelleet. Muistakaa me toki, kaikki olemme samaan luojen luontakappaleita. Timo, valla niin, jos minulla on kaksi nokkaa, toinen kuin lasti ja toinen kuin leivän puolikas, niin mitäs muiden siihen tulee? Itsemän niitä kannan, mutta heittakääme jo nokat ja nakat, luojat ja luomiset tupeerin tuhkaan. Kas täältä Juhani saat nauriin, pehmeän kuin tuhkulaisen, eskepä sen neskaan ja älä ole millaskään tuon joutavan puheista. Hän on nuori ja ymmärtämätön. Syö, veljeni. Juhani, syön kyllä. Timo, nyt elämme kuin häissä, vaan täällä korkealla, kaikuvalla meille. Juhani, kuin taivaan häissä, mutta rääkättiinpä meitä äsken vielä oikein surkiasti helvetissä tuolla alhaalla. Timo, toisinaan alas lasketaan, toisinaan ylös nostetaan tässä maailmassa. Juhani, niin on laita. Mitä sanot, veli aapo? Aapo, olempa kuettanut parastani, mutta turhaan. Nyt suutun kuitenkin kerran ja heidän elomme haaksen perämellan kohtalon kouraan. Tässä istun. Juhani. Tässä istumme ja tuossahan makaan jalkaimme alla koko maailma. Tuolla punoittaa lukkarin talou kuin punainen kukko ja tuolla kohoo korkeuteen Herran tempelin torni. Aapo, senpä tempelin juurella kerran istumme häpeän mustassa puussa. Istumme niskat kyyrissä kuin seitsemän variksen poikasta aidalla ja kuulemme ihmisten osoittain sormellansa lausuvan. Tuossa istuvat jukolan laiskat väljekset. Juhani. Ei koita se päivä, jonain jukolan pojat niskat kyyrissä kuin variksen poikaset istuvat häpeän mustassa puussa ja kuulevat ihmisten osoittain sormellansa lausuvan. Tuossa istuvat jukolan laiskat väljekset. Tämä päivä ei koita ennen menen hirteen tai Marsin aina maailman loppuun heinolan pataljonnan kevääriä ja keikuttelemaan. Mitä minä huolin, veitikka nuori? Nyt veljet, koska olemme syöneet, niin laulamme, helätämme, että nummi tärisee. Simeoni, siunataan itsemme ja nukutaan. Juhani, ensin lauletaan. Mitä minä huolin? Karastapas kurkkuas, Timo. Minä olen valmis. Juhani, entäs Eero poika? Olemähän ystävät taas. Eero, ystävät ja veljekset. Juhani, kaikki hyvin. Mutta kruu vaapas kurkkuas. Eero, se on jo täydessä tämmingissä. Juhani, hyvää. Ja kuulelkoot nyt toiset, kuinka hongisto remuaa? Nyt pojat. Mitä minä huolin, veitikka nuori? Jolla on rentä kuin tunturin vuori. Ralla, ralla, ralla, ralla, ralla, ralla, ralla, laa. Heinalan pokkojen ukkean joukko on pois minä lähden tyttöjen houkko. Ralla, ralla, ralla, ralla, ralla, ralla, ralla, laa. Ei pe mua peljätä piispä, ei pappi. Kohta on ylläni sangarin takki. Ralla, ralla, ralla, ralla, ralla, ralla, laa. Juoksepas rusko ja pyöritä pyörää. Keisarin knalle ja karsitaan syömään. Ralla, ralla, ralla, ralla, ralla, ralla, ralla, laa. Mitä minä huolin, veitikka nuori? Jolla on rentä kuin tunturin vuori. Ralla, ralla, ralla, ralla, ralla, ralla, laa. Juhani, juuri niin. Kas tässä hän on meidän hyvä olla. Vähemmin ääntä, vähemmin ääntä. Niinhän me kastatte kuin legionat peikkoja, mutta hiljaa, hiljaa, täällä tulee ihmisiä. Juhani, ihmisiä, katsot tarkemmin, niin näet suljun mustalaisia, näet rajamäen rygmentin. Matkuen, joka lähestyi, oli eräs ympärikulkeva perhe, kotoisin pienestä mökistä rajamäenahoilla, josta syystä maailma kutsui sitä rajamäen rygmentiksi. Sen esimies ja isäntä on tuo kaikkein tuntama mikko, lyhyt, mutta käpeä mies, musta vilti hattu päässä. Hän kauppailee retkillänsä pikia ja vilkuttelee vikkeellästi kuoharin terävää veistä. Harjoittelee hän myös viulunjekan virkaa, venguttelee useinkin tuota mustampunaista ilokonettansa, tanssiloissa ja talkoiltojen iloissa, kastelen kaulaansa aina tarjomusta mukaan. Mutta kiltikuppari on hänen akkansa kaisa, nuuskanaamainen tuikea eukko. Harvapa on saunno, jo tähän ohikulkeissansa ei saattaisi savua maan kuppasaunaksi sen paikkakunnan eukolle. Silloin hyppii kaisan kirves, suunsa massahtelei ja nuuskainen naamansa hikoilee hirveästi, mutta paisuu myöskin tuliaispussi. On heillä joukkolapsiakin, joka seuraa heitä heidän matkoilansa kyläästä kylään, talosta taloon. Kaksi niistä käyvät jo retkensä itse, hyppelevät iloisina vanhempainsa vaiheilla pitkin tietä, milloin enellä milloin jäljessä, mutta niitä kolmean nuorempata kuljetetaan isän ja äitinkuormana vankkureissa. Ja kaisa aina aisoissa vetää, Mikko lykkää saavallansa perään. Kovaa on siinä meteli, missä rajamäin matkuen valtamassa, olipa eräs koiranhammassa sepittänyt tästä perheistä pitkän ilveellisen veisun, kutsutu rygmentin nimellä. Tämä oli räävää joukko, joka nyt matkusti pitkin tietä son nimäin nummen alta kohden kirkon kylää, koska veljekset iloisena kuin oinaat viettivät vapauden hetkeä nummen korkealla harjulla. Juhani, hei saa terve sinä ennen mainettu rygmenti terve! Timo, hustut et ili, sanoi ruotsalainen. Eero, kappusi vai, sano ryssä. Kaisa, mitä tahdutte siellä ylhäällä? Eero, että muori tulee ja imee oikein tuikiaan sarventämään veli juhanen ruskiaan reisipakaraan. Juhani, muori imee ja napsuttelee, koska faari pelaa sehän vasta yhteenmallaa. Mikko, minä annan teille pevelintä jukolan sissit. Eero, okko ei tahdo pelaata. No laulokaa me sitten me ja oikein huikea marssi. Juhani, huikea marssi, kun astelee, ohitsemme rajameen rygmenti. No, pojaa, Timo ja Eero. Karsitaan nyt kulkemahan ylös alas, mä kiikooihin tähän, kun paamahan kaupuileman pikii. Aisois kaisan uskanaama itse olla tykkää. Mikko purren mällian se sauvolperään lykkää. Juhani, juuri niin. Ompa tämä vähän lystellinen lauluremputus. Kaisa, tietekää, että sen vietävät siellä, että me kuljemme aina kunniolla, mutta te, te kiertelättä ympäri ihmisten metsien, kuin riverit, raatelevat pedot. Minä kuppaan, minä ja teen terveyttä. Mikko kuohii hän ja tekee lihavia kalteja, muhkeita herkia ja komeoita ruunia, joilla ratsastelee kuningasten kuninkaat. Se tietäkää te perkeleet. Juhani, pari versyä sen saannan päälle, pojat, Timo ja Eero, reippaat pojat, yhtä aikaa. Kaisan huulet massahtelee, napsuttelee kirves, kreeta muori kaisankynsist juttuhampat irvis, mutta tuolla tarhan puoles, mikä pahuu hei, saa kyltät, kaltit saarnailevat, pikku porsaat vei saa. Miksi kyltät hälisevät, miksi naskit kirkuu, katsos läätin oven alla, Mikon peitsi vilkkuu. Juhani, totisesti lystillinen lauluremputus, sitä ei taida kieltään, Mikko. Mikko, pidän juuri kohta leipälaukus kiinni ja tiedä, että tässä on itsemestarimikko, joka nypisti maaherran orhin puhtaan lakanan päällä, vuodottamatta yhtään ainoata veren tippa, ja siitä pätempusta sai hen valtuuskirjan, jota ei itse Rooman keisarikaan ole mies rikkomaan. Sellainen Mikko minä olen. Eero, oosina kaksinkertainen kuoharin Mikko noita akkasi kanssa. Kaisa, katso, etten noidut teitä susilaumaksi, kuin ää ja ennen ylpeän häjoukon. Juhani, tässäpä seison vielä vanhanan jukolan just sinä omissa housuissani, ja niinpä toivon Jumalan avulla seisovani myöskin tästä lähin. Eihän siitä noita konstistasi muija parka tulee enemmän kuin, koska tois vuonna ennustet meille maailman loppua, ja saatoit monen akan pyytämään turhaan anteeksi entistä häjyttänsä ukoltaan. Kaisa, kuule, mitä nyt ennustan. Eero, ennustatpa ja toivot meille lämpöisen saunan, ja sinun itsesi meitä kuppailemaan niskaan. Juhani, mutta se on hullu ennustus ja toivo. Tosin, aion kotia tulessani lämmittää saunan ja kylpia oikein hertaisesti, mutta aatamin frakkia niskassani en ensinkään mieli rikkoa. Kaisa, kuule, kuule, tuleksi on menevä saunas, ja tuleksi tupasi myös, ja surkeassa tilassa lähdet sinä itse samomaan metsia, rameita ja soita, etsien suojaa paleltuvalle ruumiillesi. Aa, verisesti täytyy sinun vielä taistella sekä ihmisten, että metsän petojen kanssa, ja siitä puskuttaen, kuin kuolava jänis, kaullistaa bensausen tuo kirottu pääsi. Tämä kuulkaa ja muistakaa. Juhani, menee helvet niin. Tuomas, vaikene, jo, vaikene. Simeoni, sinä, Jumalaton, villitty. Juhani, menee tulipunaisen helvetiin. Menee lukkarille ja noidu lukkarin kurkkuun iankaikkinen siantauti. Eero, että hän laulaa kuin mikon kynsissä vanha torahampainen karju. Juhani, niin, ja ravastilja, sillä ulkokulla tulle, teko pyhälle ja rikkaalle raspa ja makkara ravastille, mitä määräisimme hänelle, sanopas Eero. Tapahtuuko on hänelle paistikinkerille, niin kuin tapahtui ennen publikaanille Oulun portilla? Tulku on hänen säkkinsä aika kissä piirakka. Juhani, niin, paltamon kalaa kukkonea, etkös jossa kissä karvainen kissa on moscana sisällä. Eero, ja siitä tehköin hän seuraavana sinun tänä rangaistus Saaranan niin vimmatun ja pohtavan, että repee tuo rasvainen mahansa, repee kerran remahtain vaan. Juhani, niin, ja sitten peikas hänen periköön, ottakoon hänen niskaansa ja lennättäköön hän te niin kuin pirunnan tapana pappia lennättää. Eero, vieköön rikkaan miehen toveriksi sen mahtavan ja rikkaan ravastin. Juhani, siinä hän ovat terveiset, joita pyydemme sinun saattamaan korjasti esiin sekä lukkarille että ravastille. Ja jos kaiken tämän teet, niin saatpa sitten noitua minun itseni vaikka sudeeksi niin kuin uhkasit. Eero, sudeeksi niin ahneeksi, että hän kerralla nielee kitansa koko rajameen rygmentin. Juhani, niin, ja vielä sarvisäkin kaupan päälle. Eero, vielä peki bussinkin paakessina. Juhani, niin juuri sinä Vasaaran poika. Kaisa, kaikki hyvin, ravastin ja lukkarin pitää saaman teille terveisenne. Ja se keitto on, kun pisanne kerran vielä, te kirotut. Anna heille kiveestä läksiäiseksi, Mikko, Anna, että pääkuori aukenee. Mikko, tässäpä on mukava harakan kivi, juuri kuin käsketty tuossa teppeltarin pokit. Marskaisa nyt mennään. Juhani, tuota riivattua, nakkasi kiveen ja liki liippasi, että ei iskennyt minua otsikkoon. Eero, lähetetään polla takaisin. Juhani, sinkaa taas se ukolle takaisin, että hattu kömähtää. Tuomas, oleppas heittämättä poika, just tahdut säästää sajavaristoes. Aapo, näet hän sinä konna, että siellä on lapsia. Juhani, pidätä kives, he jo mennä kaapaisavat, että nummi jymisee. Simeoni, voite ilkeen aikaisette kaumukit ja koiran kuonolaiset, eihän enää rauhallinen matkamieskään pääse kunnioillisesti ohitsemme tiellä. Voite rosvot. Juhani, minäkö, joka en vääristäisi heiltä hiuskarvaakaan, mutta katsos, koska mies on oikein uhossa ja huikeat puuskaakse toikaa läpi hänen potron ruumiinsa, niin kylläpä sen tiedät, kaksi yötä ja päivää on poika istunut tornissa, mutta lähetempä lukkarille vallan uhkeita terveisiä Sappeni lievitteeksi. Aapo, ja vielä hullumpia rovastille, niitä terveisiä taidamme vielä katkerasti katua. Juhani, mitää minä huolen, veitikka nuori? Elämä nuoren miehen elämä on juuri niin kuin tämä kaikuva kohisava nummi, ja tuolla hän koillisessa longoittaa impivaaran tökeä vuori, ja tuolla taasen luoteisessa leikkyy kirkonkylän järvi, ja vieläpä haamoittaa tuolla muitakin järviä, tuolla ilman rannalla kuin ikuisessa kaukaisuudessa. Kolistimen kolme järviä siellä silmäni näkee. Ei mun auta, ei mun auta täytyy mennä järveen, kultani on niin vihainen ja puhisee kuin kärme. Tuon järven pennalapatuossa istuu usein lukkariukkomme ongenpahlakourassa. Ah, könöttäisi hän siellä nyt, ja minä olisin tuima tuulen puuska, äkkiä, hirmu, myrsky kaakosta, niin tietäisempä, mitä kohden rynkäisin pauhinalla, ja pianpa puljahtelis kumossa lukkarin ruuhi. Simeoni, mikä synnillinen toivotus? Juhani, sen minä tekisin, ruuhen minä kumoisin, että kiehuisin välinä järvenvesi. Timo, suden paistiksi koko mies. Juhani, suden kuoppaan hänen syöksisin, ja itsepaseeraillisin riemuuten reunalla. Aapo, kettu, kerran karhun pahansuopa, narrasi kuoppaan kontiokurjan. Kovin hän silloin nauroi, ja käyskeli siinä ylhäällä ympäri ammottavan kuopan, haastellen pilkallisesti. Siitä astui hän ilveksen selkään, ilmösvei hänen ylös korkean kuuseen, joka seisoi sinne lähellä. Rupesi laulomaan, kettu iloissansoja kutsumaan kokoon tuuli ja jokaisesta neljästä ilmasta. Käski heitä soittamaan kuusen kanteletta hänen laulun sen mukaan. Tulivat pian itää, läntinen ja etelä, ja ankarasti kaikkuun ja kohisi kuusi. Tuli myös voimallinen pohja, rynkäsi halkipartaisen pimeän korven, humisten ja ryskyin. Silloin kuusi pauhasi, vapisi ja kumartui syvään, murtui viimen ja kaatui kohden kuoppaa. Piskaten kaatuessa on latvastansa ketun alas karhun syliin syvässä kuopassa. – Temo, no peijakas, mutta nyt? – Joani, kyllä tuon arvaat, kuinka nyt tapahtui. Kieppasi Markarhu oikein rotevasti kiinni ketun kamarasta ja ravisti, että hampaat helähti, niin kuin teki hyvä lukkari minulle. Mutta ymmärränpä aapon tarkoituksen, hän tahtoi minua muistuttaa, että joka toiselle kuoppaa kaivaa, hän putoo siihen itse. Olkoon niinkin, mutta sudenkuopan saaliksi lukkarin soisin vaan. – Temo, nähdä lukkarin kuoppaan lötkähtävän, sitä hän ei juuri minunkaan sydämeni vastaan löysi. Mutta en tuota ukkoras syö sen tähden kauankaan piinaisi tunkkaisessa kammiossa, kaksi tuntia, kaksi tuntia vaan, ja jääköön tämä tähän. Eläköön lukkari rauhassa, putoumatta edes narkastynen sydämenikään kuoppaan. Mutta yhtä ihmettelen, kuinka taidette uskoat tuolaisia loru-juttuja kuin tämä ketusta ja karhusta? Voin veikkoseet, eihän taidette kettu edes joutavia kanjaaritella, sitä vähemmin kutsua vielä tykönsä maailman tuulia. Te uskotte tämään, mutta minä päätän asian puhtaaksi valheeksi. Juhani, se tiedetään, ettei Timoon päälle juuri terävimpiä tässä maailmassa. Timo, vaikkei, mutta tällä päällä vaillaan halki tämän maailman yhtä kunnialisesti kuin sinäkin, taikka jokin muu mies tai vaimo. Aapo, Timo ei käsitä kuvausta. Juhani, ei ensinkään se poikaparka nyt käsitä, mutta katsoppas, jos se liiten sinulle seikan. Tapaus ketusta ja karhusta on arvattavasti niistä ajoista, joina kaikki luontokappaleet ja vielä puutkin taisivat puhua, niin kuin vanhassa testamentissa kerrotaan, ja sen olen kuullut vainalta sokea enoltamme. Aapo, et hän käsitä nyt sinäkään satuu ja sen tarkoitusta. Timo, mutta kuitenkin pata kattilaa soimaan, musta kylki molemmilla. Juhani, mielitkö viisastella mies, mutta usko minua, niin kiitämpän jumala siitä, etten ole niin tyhmä kuin sinä, Timo poloinen. Timo, vaikka et ole, enpä siinä mitään vaaraanekään. Eero, tees sinä, Timo, niin kuin publikaaniennen, lyö ainoastaan vasten rintaasi ja saadaanpä nähdä kumpiteista tässä parempana miehenä kotien marssi. Juhani, ai, joko sattui pikku Eero, onkin sinä publikaani itse. Eero, sattui oikein makeasta itse publikaanien päämieheen tuohon pikku zakeukseen. Juhani, minä en huoli sinun zakeuksistas ja makeuksistas, vaan panen itseni makeasta nukkumaan. Selin tahdon teihin kääntyä ja maata kuin viho-laispesäkinoksen alla. Mutta Jumala auta meitä, olemme hän asettuneet kamalaan paikkaan. Aapo, miksi niin? Juhani, tuossa hän tuo merkillinen kamoittava kivi, joka antaa aina niin murheellisen vastauksen kirkonkelloin pauhinalle. Ja katsokaapas noita silmiä sitten, jotka tuijottelevat tuolta päällemme lakkaamatta. Minä kauhistun, mennään tästä Herran nimeen. Tuomas, istukaa me rauhassa. Juhani, mutta metsän haltia on tässä kova ja kiukkuinen. Aapo, ainoastaan heitä kohtaan, jotka kiroilevat tai osoittelevat muuta Jumalattomuutta. Sen tähden kavahda itse siitä, mutta tarina noista kuvista tuolla kivenkyliässä on tapaus kaukaisista ajoista. Lauri, tahdatko sen kertoa meille? Aapo, mutta katselkaa ensin tarkemmin tuota kiveä. Siellä näette niin kuin neljä kultaista satelevää pistettä. Ne ovat kahden rakastajan sulavat silmät, korjan neidon ja uljaan nuorukaisen. Ja heidän kuvansa näette myös piirrettyinä kiveen. Katselkaa heitä silmät vähän rakosilla. Siinä he istuvat yhdistettyinä hellimpään syleilykseen. Mutta alempana nuorten jalkaan juurassa makaa kymeröissään ja miekalla lävistettynä eräs vanha uros. Timo, juuri niin kuin sanot. Lauri, jotakin sellaista luulen minäkin siellä näkeväni. Mutta kerro asia. Kolmannen luvun ensimmäisen osan loppu. Lukijana Maikki Roadi-Alaskassa. Kolmas luku toinen osa. Seitsemän väljestää. Tämä on LibriVox-äänite. Kaikki LibriVox-ääniteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saareksesi tai emuuttautuoksesi vapaaehtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org. Lukijana Maikki Roadi. Seitsemän väljestää. Alexis Kivi. Kolmas luku toinen osa. Seuraavan tarinan kertoi heille aapo. Seisoi ennen tässä lähellä eräs Komea Linnan. Ja tämän Linnan herra oli rikast ja mahtava mies. Hänellä oli tytärpuoli, äititön, mutta suloinen ja kaunis kuin aamu. Neitoa rakasti eräs nuorkainen, mutta sekä nuorkaista, että Neitoa vihasi Linnan hirmuinen isäntä, jonka sydämässä ei koskaan löytynyt lemmen sijaa. Mutta tytärä rakasti myös yleväta nuorkaista, ja he kohtasivat toisiansa usein tällä kaikualla nummalla, ja juuri tämän kiven juurella olikin heidän yhtymys paikkansa. Mutta saipa isä tiedon nuorten salaisesta liitosta, ja lausui kerran Neitosen korviin hirmuisen valan. Tyttä reni, sanoi hän, katso, etten saavutat teitä sydeilyksessä metsien yöstä, tiedä, että miekkani teidät kohta silloin yhteen vihkii verisen kuolemaan, sen lupaan ja pyhästi vannon. Niin hän lausui, ja Neitoinen kauhistui kuultuansa valan. Ei hän kuitenkaan unohtanut sydämensä ystävää, vaan kiivammaksi yhä kiihtui hänen lempensä. Oli tyyni kesäyö. Tuli aavistus emmenpoveen, että nuorukainen käyskeli nummalla vartoen kultastansa. Viimein, koska hän arveli kaikkien jo lennässä lepäämän syvimmässä unessa, läksi hän, käärittynä avaraan hienoisen huiviinsa, lemmenretkellensä, hiipivarjona ulos, katosi pian metsän kohtuun, ja liehatti kerran kasteisessa viidossa sininen liina. Mutta kaikki eivät linnassa maanneetkaan, vaan seisoipa akkunan ääressä itse linnan herra, tähtäille Neitoa, joka öisena haamuna siirtyi pois. Silloin vyötti hän miekkansa miehostalle, tempasi käteensä keihän ja kiirehti ulos, katosi metsään Neitosen jäljestä. Verta janova peto silloin vainasi lempeä silmästä karitsaa. Mutta ylös nummelle kiirehti huohottava tyttö, ja kohtasi ystävänsä siellä harmaan kiven juuralla. Siinä he seisoivat syleilleen armaasti toinen toistaan, kuiskailleen rakkauden kieltä autuaana hetkenä. Ei vätpä seisoneet he enää maan pinnalla täällä, vaan heidän sielunsa käyskelivät taivaan kukkas Niituilla. Meni niin muutama silmän rävähdys, ja rynkäsi äkisti esiin linnon hirmuinen herra, syöksi tärävän keihänsä neidon vasempaan kylkeen, että sen kärkin vuorukaisen oikeasta kyljestä tunkeusi ulos, ja niin hen yhdisti heidät kuolemassa. He kallissuivat vasten kiveä, ja yhtenä virtana juoksi heidän verensä nummalla punaten kanerva kukkasten posket. Siinä täräksisen siten yhdistäminen he estuivat kivisellä istuimella äänettöminen, mutta aina armaasti syleillen toinen toistaan, ja ihanasti kuin neljä kultaista tähteä säteilivät heidän silmensä kohden linnon valtiasta isäntää, joka kummastuen katselli ihmeellistä tyyntäkuvaasta kuoleman kidassa. Suntui äkisti ukkosen ilma, velähteliä, jurisitaivas, mutta velästen sinertävässä loimossa nuorten silmät säteilivät onnenautuaasti, kuin neljä kynttilää taivaan salissa pyhässä ilmassa loistaa. Tätä katselli murhmias, kun korkeuden viha riehui hänen päällensä ja ympärillään. Voimallisesti puhui hänen sielullensa nuorten ihanasti riuutuvat silmät. Heidän koskena juokseva verensä puhui jurisivä taivas. Hänen mielensä liikui ensimmäisen kerran, koska hän sydämässä katumus kylmä ja musta katselli kuolevien ihmeellisiä silmiä, jotka aina lakkaamatta paistoivat hymyyten häntä vastaan. Hänen sydämmensä kammastui ja vapiisi, kun salaamat leimahtelivat ja avaruus pauhasi, ja kaikjalta karkasivat hänen päällensä kauhistuksen hengät. Ääretön vimmä saavutti hänen sielunsa. Katsoi hän vielä kerran nuoria kohden, mutta sieltäpä aina samat hohtavat silmät, vaikka jo sammuvina katselivat hymyyten häntä vastaan. Silloin löi hän käsivartensa rastiin, ja rupeesi kuin jäätyneillä katsella tujottamaan itäänpäin, ja niin hän seisoi kauan mykkänä synkeässä yössä. Mutta viimein ja äkisti kohditti hän povensä korkealloja huusi pitkän huudon, pitkän ja peloittavan kovan, joka ylisten kiiriskeli ympäri tienota. Seisoo hän taas en äänetönne hetken, jo nähän kuulteli tarkasti ja kauan, kunnes viimeinen kaiku hänen huudustansa oli vajennut etäisimän kunnan povehen. Ja koska tämä oli tapahtunut, silloin hän taas en yhä tujoittain kohden itää, huusi hirmuisesti, ja kauan seuduissa kiiriskeli kaiku, jonka juoksua vuoresta vuoreen hän kuulteli tarkasti. Mutta viimein kuoli kaukainen vapisapa ääni, leimauslepäsi ja sammuneet olivat nuorten sateilevät silmät. Ainoastaan raskas sade huokaili metsässä. Silloin äkisti kuin unesta heräät en tempasi linnon herran miekkansa huotereesta, lävisti rentansa ja kaatui nuorten jalkain juureen, ja leimahti taivas kerran vielä, leimahti ja jyrisi, mutta pian vallitsi taasen kaikkealla hiljaisuus. Aamu tuli ja nummalla löydettiin kuolleet harmaan kiven juurelta. Pois he kannettiin ja sijaa heille rennakkain rakettiin hautaan. Mutta kiveessä nähtiin sen jälkeen heidän kuvansa, ja näkyi siinä kaksi nuorta syleillen toinen toistaan, ja heidän allansa polvellaan eräs ankara partainen uros. Ja neljä ihmeellistä nastaa, kuin neljä kultaista tähteä, kiven kyljessä säteilee sekä yöllä että päivällä, muistuttaen rakastavain ihanasti raukenevia silmiä. Ja pitkä sen nuoli, niin kuin Tarina kertoilee, piirsi leimahtaessaan kiveen nämä kuvat, ja niin kuin tässä kuvauksessa niin istuvat nuorukainen ja impi onnellisena korkeuden istuimilla, ja niin kuin uros tuossa mateilee, niin entinen linnan herra pahteisessa ilmassa rangaistuksen muotella. Ja koska soivat Tornin kellot, teroittaa hän aina tarkasti korvansa kuullellen kaikuakivestä, mutta yhä murheellinen on helinä. Kerran toki on kivesta kuuluva ihmeellisen lempeä ja iloinen ääni, ja silloin on tullut miehen sovinnon ja pelastuksen hetki, mutta lähellä on myös kaiken maailman hetki, ja sen tähden kuultelei aina kansa erinomaisella levottomuudella kaikuakiveessä, koska kellot soivat. He soisivat miehen sovinnon päivän valkenevan, mutta muistelevat kauhistuen maailman tuomiohetkeä. Tämä oli tarina, jonka Aapo kertoi välillensä sonnimmeen nummalla. Timo, mutta saapa Ukko Hikoilla aina tuomiopäivään asti. Oho! Simoni, sinä Tomppeli, katso ettei juuri tällä hetkellä möräiset tuomion torvi. Eero, maailman lopusta ei ole yhtään pelkua niin kauan kuin pakanoita maanpäällä löytyy. No jumalla paratkoon, tässä hän on seitsemän villittyä pakanaa vallan kristikunnan helmassa, mutta ei hän niin paha, ettei siinä aina jotain kuta hyvääkin. Olemme hän maailman pylvätä me. Juhani, sinäkö maailman pylväs? Kuustumainen, Simoni, vapisetpa Eero, vapiset kuin perkele, kun lähestyi päivä, jota pylkaat nyt. Timo, sitä ei hän tee sen takan minä. Oho, silloinpa on meteliä ja mullerusta. Kaksi mullerusta on jo ollut. Kolmassa on miele tulematta. Ja silloin tapahtuu se suuri autuiden merkki. Silloin maailman menevä tuhaksi ja tomuksi kuin kuiva virsu. Silloinpa karja aholla mörää ja siat kujaalla kauheasti vinku, jos nimittäin tämä tuho on tapahtuva kesäiseen aikaan, mutta jos se talvella tapahtuu, niin karjapa silloin omentassa teiskaa ja mörää ja läätin pahnoissa sikaparat vinku. Silloinpa on melskettapoja. Oho, kaksi mullerusta on jo ollut. Kolmassa on miele tulematta, niin kuin Sokoja en oo sanoi. Simoni, niin, niin, muistelkaa me tätä päivää. Juhani, vaietkaan jo väljet, varjalle Jumala, käännätte hän perinnudin niskoin tässä miehen sydämmen, nokkukaamme, nokkukaamme. Niin he haastelivat, mutta kanssapuhensa vaikeni viimeen ja unikaallisesti heidät alas toisen toisensa perästä. Heistä viimeisenä istui valveellansa Simoni, nojaten itsensä vasten hongan pulloista juurta. Hän istui ja mieteskeli hartaasti näitä maailman viimeisiä aikoja ja tuomioon suurta päivää. Ja punaisina kosteina liepeinä paloivat hänen silmensä, mutta ruskea punerus hänen karheista poskistansa paistoi kauas. Lopulta nukkui myöskin hän, ja niin he kaikki makeasti uneksuiivat nuotion ääressä, joka loimohti vielä hetken, mutta vähitellen raukeni ja sammui. Päivä hämärtyi ja hämärä sakeni yöksi. Ilma oli lenceä ja paahteinen. Välähteli tuolloin tällöin koillissassa taivaan alla, koska ylös kohosi tuima ukkos ilma. Kotkan vauhdilla läheni se kirkonkylää, viskeli kohdustansa tulta, ja sytytti äkisti pappilan riihin, joka kuivaa olkea täynnä leimahti pian valtaiseen tuleen. Rupesivat kellot pauhaamaan ja tuli liikettä kylään, kaikkialta kiirehti väkeä hurjalle tuleelle, virtasi miestä ja naista, mutta turhaan. Pelottavasti loimohti riihi, ja veripunaiseksi muuttui taivaan kansi. Mutta ilma nyt rynkäsi kohden sonnimäkeä, jossa veljekset makasivat sikiässä unessa, ja heidän kuosaksestaan remahtelin ummi. Nyt pähirmuinen juräs on heidät herättävä, ja silloin he säikähtävät pahemmen kuin eläisensä, heidän unihuoriva mielensä kauhistuu, koska viipymättä pujahtaa muistoon se synkeä ja tarina, kuvailukset maailman lopusta, luonnon riehuessa heidän ympärillään kolkossa yössä. Ja mikä on valoa tässä yössä, on Ukkospilven salamista ja Kamala Haame aaltoilevasta palosta kylässä. Nyt välähti ja vilauksessa seurasi verraton jyräys, joka paikalla herätti väliekselt. Huutain koasti ja kirkuvala ääneellä loistkasivat he yhtäikaa ylösmaasta, ja hiukset narreillaan pystyssä kuin kahisavaa kahila, ja silmät renkainapäässä tuijottelivat he kohden toinen toistansa muutaman silmänrapääksen. Simeoni, tuomio päivä! Juhani, missä ollaan, missä ollaan? Simeoni, jokos mennään? Juhani, auta meitä armo! Aapo, hirveätä, hirveätä! Tuomas, hirveätä kyllä! Timu, Herra, varjalle meitä poikaparkoja! Simeoni, jopa kellot soivat! Juhani, ja kivikilisä, ja tanssii, jaaa! Simeoni, taivaan kellot soivat! Juhani, ja vaipuvat mun voiman! Simeoni, ja näinkös nyt vaan mennään? Juhani, auta meitä laupeus ja armo! Aapo, voi kauheutta! Juhani, tuomas, tuomas! Tempaiset tuosta takin hennästä, niin kiinni, hiihaa! Simeoni, hiihaa! Nyt mennään, mennään! Juhani, tuomas, minun veljeni Kristuksessa! Tuomas, tässä oleen, mitä tahdut! Juhani, rukoile! Tuomas, niin, rukoile tässä! Juhani, rukoile Timu, jos taidat! Timu, tahdon koettaa! Juhani, tes ja pian! Timu, oh herra, suru suuri, o betlehemin armoistuin! Juhani, mitä sanoo Lauri? Lauri, enhen tiedä, mitä sanon tässä kurjuudessa? Juhani, kurjuus, ääretön kurjuus, mutta luulempa kuitenkin, ettei ole loppu juuri vielä. Simeoni, oh jos annettaisin meille armonaikaa vielä yksi päiväkin! Juhani, tai yksi viikko, kallisviikko, mutta mitä aattelimme tästä kamoittavasta valosta ja kelloin sekaaasta kaikunnasta? Aapo, onhan tuli palo kyläässä hyvät ihmiset! Juhani, niin, Aapo, jäätää kello moikaa! Eero, tulessa on pappilan riihi! Juhani, menköön tuhannen rihtä, kun vaan seisoo tämä matoinen maailma ja mä sen seitsemän syntistä lasta, herra auta, uihan koko ruumiini kylmän hien virassa! Timo, eipä ilman, ettei minunkin house nii vapiise! Juhani, verrat on hetki, Simeoni, näin meitä Jumala rankaisee syntyjämme tähden! Juhani, totta, miksipä lauloimme tuon ilkeen aikaisen veisun rajameen rygmentistä? Simeoni, te pilkkasitte hävyttämästi mikkua ja kaisaa? Juhani, ette sanot, mutta Jumala siunatkoon heitä, hän siunatkoon meitä kaikkia, kaikkia, lukkariakin? Simeoni, serukous on taivaale otollinen! Juhani, lähtekääme tästä hirmuisesta paikasta, tuolta hän leimoa tänne paloukuin kadoutuksen pätsi, ja tuolta kalustaa kivenkyliestä nuo silmätkin niin surkeasti päällemme. Tietekää, että juuri aapon kertomus niistä kissansilmistä saattoi matkaan tämän ravistukseen selkäluissamme. Mutta lähtekääme lie suun ja älköön kukaan meistä unohtako pusiansa ja aapistoansa. Poisveli, että tammistoon marssitaan kyöstin luokse, kyöstin luokse herran avulla, ja siitä huomenna kotia, jos eletään. Mennään nyt! Lauri, mutta kohta on niskassamme roima sade ja kastumempa kuin rotaat. Juhani, annakastua, annakastua, saatiin hän vielä armo, mennään nyt! Herjensivät pois, astellen kiivaasti toinen toisensa jälstä, joutuivat pian santaiselle tielle ja taroittivat suntansa kohden tammistun taloa. Tulen iskussa ja jörinässä, joka monialle kiiriskeli taivaan alla, he käyskelivät hetken, kunnes rupesi heitä valeilemaan rankka sade. Silloin tuimensivät he käymisensä juoksuksi, ja lähinnivät kulomäen kuusta, joka korkeutensa ja tuheutensa tähden kuuluissa seisoi juurimaantien varrella suojana monelle sateissa kulkevalle. Tämän juurelle veljekset istuivat kuuron kestäessä ja pauhatessa valtaisen kuusen. Mutta koska ilma yleeni jatkoivat he kulkunsa taas, asettuipa luonto tuuli taukosi, pilvät pakeinivat ja kelmiäänä kohosi kuun metsänlatvoissa ylös. Ilman kiirettäjä huolta astelivat ja veljeksetkin läiskyvällä tiellä. Tuomas, olempa usein ajatellut mistä, ja mitä on ukkonen tuo leimaus ja jyrinä? Apu. Siitä hän sanoi Sokeen on syntyvän taivaalle tämän kapinan, koska pilvilohkareitten väliin on sijoittunut kuivaa hietaa tuulenkierrosten nostamana ylös ilmaan. Tuomas, kuinka hän ollei? Johani, mutta lapsenpä mieli yhtäkin kuvailee, kuinkas pä ennen tuon päiväisenä paitaressuna ajattelin ukkosesta minä. Jumalahan näetkö silloin aieli jyritteli pitkin taivaan katuja ja tulta iski kiviinen tie ja pyörän rautainen kengä. Hähäh, lapsella on lapsen mieli. Timo, entäs minä? Samaan suuntaan hän tumiskelin minäkin, koska mokomana pienenä peijakkaan peukollon on kapsuttelin kujaalla ukon jyskyessä, tapsuttelin, tapsuttelin paitateltku päällä. Jumala jyrää peltoansa ajattelin minä. Jyrää ja livaattelee oikein makeita iskuja sonnin suoroisella piiskallansa, ja iskuistapa noin nyt säkenöitsee pulskin ruunan pulle ja reisi, niin kuin muhkean hevonlautasilta näemme kipinoita heldivän, koska sitä pyhkeilemme. Niin, hoivoppa nämää mietteitä. Simeoni. Aattelinpa lapsena ja ajattelen vielä. Taivaan leumaisia jyrinä on ilmoittava Jumalan vihaa syntisiä kohtaan maan päällä, sillä ihmisten synnit ovat suuret lukemattomat kuin santameressä. Juhani, tosin tehdään täällä syntiä, sitä ei taida kieltää, mutta kylläpä täällä syntistäkin oikein suolassa ja pippurissa keitetään. Poikani muistelepä skouluretkiämme, ja mitä sen kestäässä koimme. Lukkari hän meitä kynsiä pölytti kuin haukka. Sen tunnen vielä ja puren hammasta mun poikaseni. Mutta kului öinen tie ja läheni Tammiston talou, johon velekset astuivat vakasti sisään ja kyösti rakensi heille oivalliset sijat. Tämä kyösti, mies jykevä kuin hirsi, oli talon ainoa poika, mutta ei mieleennyt koskaan astua isännyytensä valtaan, vaan tahtoi päähän aina oleskella oroillansa itseksensen. Oli hän myös kerran käskelyt kuin riiviossa pitkin kylijä, saarnaten ja huutain. Ja tähän tilaan, niin kuin kerrotaan, saattoi hänen tuumaukset uskon asioissa. Ja koska hän viimein tuosta selkeni, oli hän taas en muutoin sama kuin ennenkin, mutta ei nauranut hän milloinkaan enään. Ja se kummallinen kohta myös tapahtui, että hän piti tästä lähin parhaina ystävinänsä jukolan meljeksiä, joita hän tuskin oli tuntenut kaan ennen. Tämänpä miehen luoksi nyt astuivat veljekseet ottamaan kortteeriansä yöksi. Kolmannen luvun toisen osan loppu. Lukijana Mikey Roadi, Alaskassa. Neljesluku ensimmäinen osa, seitsemän väljestä. Tämä on LibriVox-äänite. Kaikki LibriVox-ääniteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saareksesi tai ilmoittautuaksesi vapaaehtoiseksi meneosoitteisen LibriVox.org. Lukijana Mikey Roadi. Seitsemän väljestä, Alexis Kivi. Neljesluku ensimmäinen osa. Seuraavana päivänä lähenevät jukolaiset kotoonsa taas, astellen toinen toisensa jäljestä. Mutta viheilijäinen oli heidän muotonsa. Vaatteensa pahoin reviityt kasvonsa kirjavat mustelmista ja haavoista. Juhaanilta, joka vailsi edellä, oli vasen silmä isketty melkein umpeen. Kovin olivat turpuneet aapon huulet. Timoen otsasta oli puhjenut ulos angara sarvi ja on tuen käyskeli Simeoni toisten perässä. Pääheiltä kaikilta oli pahoin pehmitetty ja mikä oli kärinnyt sen ympäri tyhjennetyn eväspussensa, mikä temaisi nyt mekostansa ryysiä haavoillensa. Tällaisessa tilassa palasivat kouluretkeltänsä ja riensivät heitä vastaan koironsa kille ja kiiski, iloisesti liehakoiden. Mutta veljekset eivät juuri jaksaneet osoitella hyväälystä takaisin uskollisia vartijoitansa kohtaan. Mutta Ken oli heidän kanssaan näin pahoin menetellyt. Ken oli voinut näin masentaa jukolan vahvat veljekset. Olihan tämä toukolaisten kostotyö. He saatuansa tiedon jukolaisten viipyvän tammistossa yhtyyvät liittoon kahdenkymmenen miehen voimalla ja kätkivät itsensä Tienvarelle bensastoon vartomaan viha miehensä. Siinä he kauan torkkuivat ja vartoivat. Kourissa jykevät aset. Mutta viimein kolmiesten lähetessä karkasivat liittolaiset heidän päällenset tulisella vahdilla. Tien molemmilta puolilta he rynkäsivät päin ja nousi hirveä seivas leikki, jossa veljekset piestiin pahoin. Mutta ilmaiseksi eivät toukolaiset kann taistelosta selinneet. Vaan tunsipa monikin huimauksella väljästen nyrkkien vaikutuksen. Kaksi heistä kannettiin pyörtyneinä kotiansa, kuninkalan enokki ja kissalan aapeli. Ja paistoi silloin aapelin pääkallon niskasta aina otsaan asti, paistoi kuin tinaa kannun pohja. Julianin koira oli tehnyt tämän töikien raivaustyön. Mutta viimeinpä toki istuivat väljekset kotonsa avarassa tuvassa, väsyneinä kovin. Juhani, kenen vuoroon lämmittää sauna? Timo, onhan se minun. Juhani, lämmitässä sitten, että kiukaat rymisee. Timo, parasta nii tahdon koettaa. Juhani, tees se aika mekoista, sillä haavamme tarvitsevat löylyä, totisesti. Mutta sinä ja Eero käyppes routiosta tuoppi viinaa, jonka hinnaksi määrään korvestamme parhaan hirren. Tuoppi viinaa. Simeoni. Siinä hän ehkä liijaksikin. Juhani. Se tuskin riittää rasvoiksi seitsemälle miehelle. Onhan tässä Herran tieten haavoja kuin tähtiä taivaalla, ja kovin kivistää ja potkii tämän silmä. Mutta kovemmin vielä sappia sydään täällä sisussa. Mutta kaikki hyvin, kaikki hyvin, jukolan jussi ei ole kuollut vielä. Ilta tuli alakuloinen syyskuun ilta. Eero toi routiosta viinan ja Timo saattoi sanoman, että sauna oli valmis. Ja muuttui hieman leppeemmäksi veljästen äkeä mieli. Läksivät he kylpymään ja löylyä heitti Timo. Paokahtelivat kiukaan mustettuneet kiveet ja pilvenä kiiriskeli kuuma heuru ympäri saunaa. Kaikin voimin käytteli nyt kukin mäihäpehmiä, että ihanata lehti vihkuansa. He kylpivät ja hautelivat haavojaan, ja kauas kuului saunasta vihtain menhemätkinä. Juhani, saavatpa nyt haavamme sen Turkin polskan. Saunan löyly sehän sairaan ruumiin ja sielun paras lääket täällä. Mutta kirvele epä selmä kuin peveli. No kirvele ja karvele, sitä tuimen men annan sinulle kuumuutta neskaan. Kuinka on turbaslaita, Aapo? Aapo, sulla aapa tuo vähitellen. Juhani, hut kiele ja nuijas sitä kuin rössä koniansa, niin kyllähän pehmiä. Mutta uutta löylyä, Timo, koska on virkas tänä iltana meitä palvella. Kaas niin poikaseni, annapas tulla vaan. Ompas siellä kuumaa, ompas siellä kuumaa, sillä lailla sinä vekaama veljeni. Lauri, ottaa kynsiin. Juhani, saako otpa kynnet kyytinsä myös? Aapo, herkenen jo heittämästä poika, ompa muitoin tieme täältä ulos joka miehen. Eero, kiittäkääme häntä vähän vielä ja olemme pakartena pian. Juhani, olkoon jo kylliksi, Timo, eläppäs heitä enää. Elää helvetissä heitä enää, lähdetkö alas, Simeoni? Simeoni, lähdempä minä poloinen poika, jaa, josti etäisitte miksi? Juhani, sanoppas, Simeoni, muistele ihminen kadotuksen pätsiä ja rukoile yöt ja päivät. Juhani, mitää hulluja? Salliruumi ei saada, jos se niin tahtoo, sillä jota kuumempi löyly, sitä parempi sen parantavaa vaikutus ja voima, kyllä sen tiedät. Simeoni, kenen tämä lämmin vesii tässä ämpärissä kiukaan juurella? Juhani, se on minun, sanoi seppä tupansa, elää koske siihen. Simeoni, otaampa siitä pienen lirauksen. Juhani, elää veikkoinen veli kulta, muutoin on paha, miksi et lämmittänyt itsellesi? Tuomas, mitää tuossa turhia äähentelet? Otaahan minun sangostani, Simeoni. Timo, taikka minun, tuossa parven rapposen alla. Juhani, otaas sitten vaikka minunkin ämpäristäni, mutta jätäpäs ainakin puolet jäljelle. Lauri, Eero, sinä riivätty katsot, etten viskaiset sinua parvelta alas. Aapo, mitää konstee koukkuja, on teillä siellä nurkassa te kaksi? Juhani, mitää närinää siellä, hä? Lauri, toista selkeään puhaltelee. Aapo, siivosti vaan Eero. Juhani, he, pihaa kiiski. Simeoni, Eero, Eero, eikö löydynä mojova kuumuuskaan tuo mieleesi helvetin tulta? Muistele hemmolan juhoa. Muistele hemmolan juhoa. Juhani, hempä tauti vuoteellan sen näkisen tulisen järpen, jos tähän kerran vielä pelastettiin, ja siitä syystä niinkuin hänelle sanottiin, että hän aina saunaparvella oli muistellut helvettijä. Mutta päivänkö valo tuolta kiiltää läpi nurkan? Lauri, kirkkaan päivän. Juhani, opetoo. Sauna vei saa viimeistä värsivänsä. Sen tähden olkoon isännyteni ensimmäinen pyrkimys uusi sauna. Aapo, uusi, hän tässä kyllä tarvitaan. Juhani, uusi, uusi, ilman kieltoa. Saunaton talo ei käy laatuun sekä kylpymisen, että emännän ja muonomiesten muien lasten saamisen tähden. Niin, röhävä sauna, haukkuva halli, kiekuva kukko ja naukuva kissa. Nehään oivan talon tunnusmerkkejä ovat. Niin, ompa sillä tekemistä ja puuhaa, joka meidän talon vastaan ottaa. Tarvittaisimpa hieman taasen löylyä, Timo. Timo, saaman pitää. Simeoni, mutta muistelkaamme, että on laavan tai ilta. Juhani, ja katselkaamme, ettei riipun nahkamme pian orrasta kuin entisen piian, hirvittävä tapausta. Simeoni, tyttöhän ei koskaan ehtinyt saunaan toisten seurassa, vaan kuhkaili ja kahkaili siellä muiden jo maatessa. Mutta eräänä laavan tai iltana viipyy hän tavallista kauemmen, käytin vähäntä etsimään, mutta mitä löyttiin hänestä? Ainoastaan nahka orrassa, ja oikeampaa mestarin tavalla oli tämä nahka nyljetty. Olivatpa siinä hiukset, silmät, korvat, suu, ja vielä kynnetkin jäljellä. Juhani, olkoon se tapaus meille, kas, kas, kuinka vihaisesti tuo selkäni ottaa löylyä, niin kuin et olis saanut maistaa vihtaa sitten uutta vuotta. Nauri, mutta kuka oli hänen nylkenyt? Timo, kuka kysys sitä, kuka smuukuin se? Juhani, pääukko? Timo, niin hän, joka käy ympäri kuin kiljuva peura. Kauhean tapaus. Juhani, pistäpäs Timo poika tuo paitani tuolta orrelta kouraani. Timo, ja tämäkö? Juhani, siinä hän aika miehen mekko, tattis vaan. Kauhean tapaus sanon minäkin mentyäni vielä äskeiseen, mutta olkoon se meille muistimeksi, että aatosta juhla korkein. Nyt peskäämme itsemme puhtaaksi kuin olisimme lähtenneet napamujan nopsista kourista. Ja sitten, johon, johon, johon, johon, johon, johon, johon, johon, johon, johon. Nyt puhtaaksi kuin olisimme lähtenneet napamujan nopsista kourista. Ja sitten, tupaan, paita kainolossa, ja tulehtunut ruumissaakoon niskaansa oikein raikasta ilmaa, mutta luulempa tuo silmäkulta kuultelee hieman. Simeoni, mutta eipä kuultele tuo jalkani vaan särkeä ja mojou kuin kiehuessa mujussa. Mihin joudun sen kanssa minä kurja? Eero, paneet koreasti maata tultuamme tupaan ja rukoille jalkain voidetta, ja sitten kiitän luojaas, joka sinun tänäpänä varjeli, että olen jalkaas kivehän loukannut, niin kuin luemme ehto rukouksessa. Simeoni, minä en kuules sinua, minä en kuule! Eero, rukoille sitten korva rasvaa myös, mutta astuppas jo liikkeiden jätvä muutoin tänne pejekkaan saaliiksi. Simeoni, korvani ovat sinua kohtaan ummessa, ummessa henkellisellä tavalla. Ymmärrä ihminen! Eero, tulee nyt, ampa muutoin pian nakkasi orressa ja oikein ruumiillisellä tavalla. Alastomina ja värikuumina he astuivat saunasta tupaan, ja ruumiinsa ruskoittivat kuin päivän polttama koivun kuori. Tultuan sisään istuivat he levähtämään hetkeksi, hellittäen hikea runsaasti, ja siitä pueskelivat he vähitellen päällensä. Mutta Juhani rupeesi nyt keittämään rasvoja koko haavoite tuleveljeskunnalle. Hän asetti tulelle vanhän malmisen ja varrettoman pannun, katoi siihen tuopin viinaa, ja viinaa on säkoitti hän kaksikorttelia kruutia, korttelin tulikivijauhoja ja suoloja saman verran. Ja koska tämä oli kiehunut noin tunnin, nosti hän keitoksen jäähtymään ja rasva pikimustan vellinkaltaisena oli valmis. Haavojansa varsinkin niitä, jotka löytyi heidän päässään, voitelivat he tällä voiteella ja pyhkäisivät uutta keltaruskeata tervaa päälle. Ja silloinpä kovin likistyivät heidän hampansa yhteen ja kasvonsa mustenivat hirveästi, niin karvasteli haavoissa Ankara-lääke. Mutta Simeoni rakensi ehtoollisen, kantoi pöytään seitsemän reikäleipää, kuivat naudan konsan ja harjallisen pöyturin naurishautaa. Mutta ruoka tänäeltäna ei kovin heille maistanut, vaan pianpa siirtyivät he pöydästä, risuivat päältänsä ja painuivat alas vuoteillensa. Yö oli pimeä ja kaikkealla vallitse äänettömyys ja hiljaisuus, mutta äkisti valkeni avaruus jukolan ympärille. Sen sauna oli syttynyt tuleen, sillä kuumaksi oli Timo lämmittänyt harmaa kivisen uunin, josta seinä rupesi kyteemään ja lomahti viimein liekkiin, ja niinpä ihanassa rauhassa paloi rakennustuhaaksi yhdenkään silmän näkemättä. Ja koska aamukoitti löytyy jukolan saunasta jäljellä ainoastaan muutama kytevä kekälle ja uunin hohtava raunio. Viimein puolipäivän aikana heräsivät myös väljäkset, nousivat jotenkin raittiimpinä kuin mennenä iltana, pukiivat päällensä ja rupesivat murkinalle, joka nyt tuntui heille makuisaksi. Kauan he atrioitsivat sanakaan lausumatta, mutta lopulta nousi juttu tuosta jyrkeästä tapauksesta tiellä Tammiston ja Toukolan välillä. Juhani, aika saunan saimme totisesti, mutta ryöväreinä he karkasivat päällemme seipäille ja karangoilla, mutta ah olisi meillä myös ollut aset kourissa ja vaara silmissämme varoilla, niin sahattaisiimpä tänäpänä Toukolan kydässä arkunlautoja ja haudankaivajalla olis työtä. Kisallan aapelille annuin kuitenkin osansa. Tuomas, valkea hiukset on neljä juoksi hänen otsaltansa niskaan alas kuin linnun rataa syksytaivaalla. Juhani, sinä näit sen. Tuomas, minä näin sen. Juhani, hän on saanut, mutta muut, muut, Herran Kiesus. Eero, heitä kostamme aina ytiimiin asti. Juhani, lyökääme kaikki yksimielisesti päämme yhteen ja noskoon siitä Tuuma verrattomaan kostoon. Aapo, miksi tekisimme ihan kaikkeiset tuhot? Käykääme lakiin ja oikeuteen, vaan ei oman käden työhön. Juhani, ensimmäisen toukolaisen, jonka saan kynsiin, syön kitaani elävältä nahkoinen ja karvoinen. Siinä on laki ja oikeus. Simeoni, kurja veljeni, aiotko sinä koskaan joutua taivaan perilliseksi? Juhani, mitää huolin taivaasta, ellen saan nähdä tuhkalan matin verta ja rapaa. Simeoni, voi hirmu itseässä, voi hirmu, täytyy itkeä. Juhani, itke sinä kistan kuolemasta, vaan älä minun tähteni. Minäpä teen makkaroita. Tuomas, tämän raatelemisen kostan minä kerron sen lupaan ja vannon. Susi hän miestä näin menettää. Juhani, villi Susi, minä vannon saman valan. Aapo, se kosto lankii takaisin omaalle niskallemme, mutta lain tuomio rankaisee heidät ja palkitsee meidät. Juhani, mutta lain kautta ei tule kärsimään heidän selkänsä näistä haavoista, joita kannamme. Aapo, sitä hullummin heidän kukkaronsa ja kunniansa. Simeoni, pois mielestämme verinen kosto ja turvatkaamme lakiin. Niin tahdon vaikka miele niin kovin kamuokin keräjätalon menoa ja hälineää. Juhani, jos siihen tulee, niin eipä juuri kömmähdyt tämä poika sinäkään paikassa. Tosin pampai ei sydän hieman, koska ensi kerran seisimme korkean oikeuden pöyden edessä, mutta pianpa itsensä röihistää aika mies. Muistampa vielä oltua niin vieras miehenä koivulan kaisarukaalle, joka etsi elatusta lapsellensa. Muistampa, koska komsarjus Husi, juhani, juhanen poika jukola, toukolan kylästä. Timo, ja nuoren pyveljensä, Timo Teus. Minähän olin siellä myös, ja saipa kaisa lapsellensa isänättä paukahti. Minähän olin vieras miehenä myös, juhani. Juhani, olit, olit, mutta sielläpä vasta väkiä porstua, porras ja piha täys. Porstuassa paistuin minä ja juttelin Tammiston kyösten kanssa. Mitä ja kuinka pojan piti lain edessä lausuman? Hartaasti juuri haastelinkin hänelle. Nyppien takkinsa nappia noin tuolla tavalla, koska komsarjus, eli sudenkutsiä Husi korkealla äänällä, että kyllä monen silmät ja korvat pöllehtivät pöstyyn. Juhani, juhanen poika jukola, toukolan kylästä. Timo, ja nuoren pyveljensä, Timo Teus. Ja saipa koira vieköön kaisa lapsellensa isän. Juhani, sai kyllä. Timo, paikka ei meitä valallekaan laskettu. Juhani, ei laskettu tosi, mutta vakava ja vilpitön puheemme vaikutti paljon. Timo, ja nimemme on kulkenut protokollisessa ja suplikaaneessa aina keisariin asti, he. Juhani, hyvin tietty, niin huusi komsarjus ja silloinpä vähän hetkatti pojan sydänketoissa, mutta pianpä hän perehtui ja lasketteli suustansa totuuden järkähtämätöntä kieltä kuin apostoli itse, huolimatta koko kerääjä kunnan naurusta ja tirskunnasta. Timo, niinhän kerääjessä leivotetaan ja kaikki kää hyvin, mutta vedetäänpä siellä kuitenkin yhtäkin metonuoraa ja yksikin mikkelä kampurajalka heitetään. Juhani, tosi, mutta oikeus ja totuus kieppaisia itsellensa lopulta väkistenkin voiton moneen konstin päästä. Timo, moneen konstin ja koukun päästä. Niin kyllä, ellei itse ilminen peiekas ole asiamiehenä, joka tekee yhden päiväksi ja päivän yöksi ja piimäksi mustan tervan. Mutta yksi asia on yhtä hyvä kuin kaksikin. Miksi ei Jumaalla asettanut oikean ratkaisemista lujemmalle ja perin pohjin lujaale perustalle täällä? Miksi vieras miehet vaikeat tutkinnot ja lain oppineitten koukut? Tämähän mielestäni olis suorin tieoikeuteen ja totuteen, koska asia näkyy hämäräksi, eikä saada sitä pohtia. Koko kerääjä kunta ja itse Tuomari etuinenässä astuu ulos pihalle, jossa Komsarius eli jahtivuuti soittaa Ankaraan suurta koivutorvea, jota kutsuttaisiin kerääjä torveksi. Sitähän soittaisi toitottaen muutaman kerran ja pitäen sen kitaa kohden Herran korkeutta. Mutta silloin aukenis taivas ja oikeuden enkeli ilmestyisi kaikille kansalle, kysyvän korkealla äänellä. Mitä Komsarius tahtoo? Mutta häneltä kysyisi Komsarius takaisin korkealla huutavalla äänellä. Onko kannustettu mies viaton vai syyllinen? Nytpä kirkastettu enkeli antaisi vastauksen, jonka oikeutta ei kenenkään tarvitsisi epäillä, ja jonka mukaan tulisi miestä joko päästää Herran huomaan tai sukia oikein aika lailla. Niinpä luulen, minä kävisi hyvin kuntoon kaikki. Juhani. Miksin inkään paljon komentoa ja hynöyriä? Katsokaapas, kuinka minä olen tuumeskellut asiaa. Olisimpä luojana asettanut näin. Syytetty mies vahvistakoon sanansa valalla, pyhällä valalla, ja jos hän oikein vannuu, niin lähtekön vapaana miehenä marssimaan kotiansa taas. Mutta jos häntä miedyttäisi pistää suustansa valheen, niin auetkoon allansa matoinen maa ja nielköön hänen helvettiin alas. Siinä totuuden suorin tie. Aapo. Se keino voisi käydä pääsin, mutta ehkäpä kuitenkin parhaan kaikki niin kuin sen kerran asetti itse viisauden isä. Juhani. Parhaan tässä istumme revittyin rupiisina selmäpuolina kuin kollikissat maaliskuussa. Onko tämä hertaista peveli? Tämä maailma on suurin hulluus, mikä löytyy auringon alla. Simeoni. Niin on hän asettanut herrasselle hän tahtoo koetulla ihmislapsen voimaa uskossa. Juhani. Voimaa uskossa hän koettele ja kokee, mutta hänen koetustensa kautta menee sieluja siihen ihan kaikkiseen saunaan niin kuin sääksiä vain. Sinne johon en soisi kannattakaan minä, paikka syntinen ihminen. Tuomas. Kova leiki on tämä elämä ja maailma. Vähämpä on kunkin toivoa niin pienestä osasta kuin Josua ja Kaalepi, kuuden sadan tuhannen miehen seassa. Juhani. Oikein. Mitä on sistämään elämä? Helvetin borstua. Simeoni. Juhani. Juhani. Malta miele se kieles. Juhani. Helvetti valmis sanon minä, jos oikein pahan pääni päälleni otan. Minäpä täällä olen kärsivä sielu. Ja toukolan pojat verkeleitä haarut kourissa. Häijy ja henkiä ovat ihmiset meitä kohtaan. Aapo. Astukkaammepas hieman omaan poveemme. Ihmisten vihan olemme kenties suureksi osaksi itse virittäneet ja voimassa pitäneet. Muistakaa me, kuinka olemme heidän naurismaissaan ja hernehuudissaan peuhailleet. Sotkeneet onkin retkillä me heidän jokirantojensa heidän. Ampuneet usein heidän piirrettämönsä karhut. Ja monta muuta sellaista tempua tehneet. Huolimatta lainuhkauksesta ja omaan tunnon äänestä. Simeoni. Olemmehan vihoittaneet taivaan ja maan. Useimpa maatapannessan ja muistelessani nuoruutamme ilkivaltaisia töitä. Pistelee aivan kipeästi kurjaa rintaani tuon omatunnon tulinen miekkä. Ja tuntupa, kuin kuullisin eriskummalisen kohinnan, kuin kaukaisen huokailevan sateen. Ja kuin sönkeä ääni vielä kuiskaisi minua korvaan. Jumalan ja ihmisten huokausti jukolan seitsemän pojantähden. Tuho uhkaa meitä veiliet. Eikä kiillä meille onnen tähti ennen kuin on meidän ja ihmisten väliä paremmalla kannalla. Miksi emme siis kävisi pyytämään anteeksi? Luoten tästä lähin toisin eläskellä. Eero, minä itkisin, jos taittaisin. Simeoni, Simeoni, ei paljon puutu. Että, jaa, ei paljon puutu. Mutta mene tällä haavalla matkaessa. Simeoni, niin, niin, kyllähän viimeisenä päivänä nähdään. Timo, kääntyisikö minun pääni anteeks pyyntöön? En, usko sitä. Tuomas, ei niin kauan kuin korppi on musta. Eero, tuomi olet tullessamme siis tapahtuun se toimi. Silloin hän on korppi valkea kuin lumii, niin kuin lauletaan iloisen pojan ja kultamuorin veisussa. Kernaasti minun puolestani olkoot viimeiset tuutissa, ennen kuin tässä rukoukseen rupeemme. Juhani, usko minua, Simeoni, täällä ei käy kuntoon lakkaamatta katsella, kuinka on sielumme laita. Alaati muistolla tuota tulista uumentoa, perkelettä ja pieniä perkeleitä. Sellaiset aatokset joko myllertävät sekaisin miehen pään tai kietovat nuoran hänen kaulaansa. Noita entisiä hurjapäisyksiämme on enemmin pidettävä nuoruuden hullultana kuin synteina ankarimmassa tarkoituksessa. Ja toiseksi, olempa tullut siihen uskon ja vakuutukseen, että täytyy täällä välimmiten ummistaa silmensä, eikä olla näkevänänsä, mitä näkee ja tietävänänsä, mitä tietää. Niinpä täytyy täällä miehen, jossain tahtoa päästä eheällä Turkilla elämän hukmarasta ulos. Olkaa pöllistelemättä. Tässä ei tarvita yhtään pöllistystä. Tarkoitampä noita pienempiä syntejä Jumalaa kohtaan, vaan ei naapuria niin. Naapuria lähimmäinen on keikka nokka. Näpää kärsä ja tarvitsee oman parhaansa yhtä hyvinkuin minäkin. Mutta Jumala on pitkä mielinen ja laupias mies ja antaa viimein aina anteeksi, jos vilpyttömästi sydämmästä rukoilemme. Jaa, jaa, minä tarkoitan. Ei kää kuntoon aina ja joka paikassa hiuskarvan tarkkuudella vertoa omia töitäme ja pieniä tuomoisia kanal- ja vikkelyyksiämme Jumalan sanon ja käskyjen rinnalla, vaan parasta pösyä siinä keskiväliissä. Torkeita syntejä tulee meidän karttaa kaikilla muotoasannon minä ja rukoilla selmäin voidetta, mutta niitä pienempiä nimittäin pienempiä Jumalata kohtaan ei aina laskea oman tunnon ongennokkaan, vaan seistä siinä keskiväliissä, keskiväliissä. Tzimeoni, suuri Jumala, noinhan saatana ihmistä korvaan kuiskuttelee. Timo, juuri niin kuin ollen muori Viina Himoassa pisteä tuiskujuttuja mäkelän emäänälle. Aapo, Juhani lausui muutaman sanan joita ihmeelle ja närkästyksellä kuulselin. Veli, niinko opettaa meitä Jumalan käskyt? Niinko opetti meitä ääitimme? Ei suinkaan. Yksis ei so Jumalan edessä tuhantena ja tuhannen yhtenä. Mitä siis leksotteleet pienemmistä synneistä, mikä keskiväliistä? Puolustain kahden herran palvelusta. Sanoupas, Juhani, mikä on synti? Näljännen luvun ensimmäisen osan loppu. Lukijana Mike Roadi alaskassa. Näljäs luku toinen osa. Seitsemän väljestä. Tämä on LibriVox äänite. Kaikki LibriVox äänetteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saareksesi tai ilmoittautuaksesi vapaaehtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org. Lukijana Mike Roadi. Seitsemän väljestä. Alexis Kivi. Näljäs luku toinen osa. Juhani, mikä on totuus? Sinä Jukolan Salomoni, Herra Jupisteri ja Ukko Paavo Savosta. Mikä on synti? Ai, mikä on synti? Kaskuinka viisaasti kysytty? Merkeillisen viisaasti. Ompa siinä päätä, siinä meidän pojassa. Ompa tottakin. Niin, kuka ei nää puhukaan. Mikä on synti? Aha, mikä on totuus? Kysyn minä. Mitä venailet ja koukisteleet, poika? Tiedä, että oppi, jonka ilmoitut on pahan hengen oppia. Juhani. Tahdumpa teille kertoa elämän esimerkin, joka puolustaa uskoani lujaasti. Muistelkaapas entistä Kirkonkylän Nahkuria. Mies tuli kummiin atoksiin sielustansa, synnystä ja maailman mammonasta ja rupeesi paljon muuttelemaan entistä elämäänsä. Niinpä lakkasi hän äkisti ottamasta vastaan ja antamasta nahkoja, sunnuntaja ja juhlapäivinä, huolimatta siitä, kuinka tärkeäksi talonpoikko katsoi yhden tien ja kaksi asiaa. Turhaampa varoittelivat häntä ystävännsä, koska huomasivat työn hänelltä vähenevän päivä päivältä, mutta hänen virkaväljellensä naapuritalossa ehtimiseen enenevän. Aina pavan vastasi hullumies. Minun kätteni työn jumalla kyllekin seuraa, paikka oliskin sitä vähemmin, mutta hänen, joka luulee nyt empaavansa leivänpalansuustani, hänen pitää viimein niittämän kirousta otsansa hiestä, koska ei hän herran sapattia kunnioita. Niin hän lausui likävällä tollutellen pyhäpäivinä virsekirjakourassa, silmät ympöriäisinä päästä ja tukka pöstyssä kuin Pommen Pietarin tukka. Mutta mitenkässä tuossa kävi miehen lopulta, sen tiedämme, tulipas piankin hänen kätensä raskain puu. Kerju sauva tuli hänen kätensä, ja hänen tieksensä kruunun pitkä sarka. Nytpä hän käyskilei kylästä kylään, kallistelen lasiö, koska vaan taitaa. Kerrampa kohtasin hänen tuolla kanamäenharjulla tienvieressä. Siinä hän istui kelkansa kaustalla, ja kovin oli päässään kurja mies. Kuinkas on laitanne karvari kysyn minä? On, niin kuin on vastasi hän, kerran katsoa mulattain kankeasti päälleni. Mutta kysynpä häneltä vielä, kuinkas nyt mestari oikein jaksaa? Jaksan, niin kuin jaksan, lausui hän taasen ja läksi tiehensä, lykät en kelkaa edellään ja loilottaen jonkun muista hullua veisua. Siinä oli hänen loppunsa, mutta toinen karvari, hänpä oikein vasta rikastuu ja rikkaana ja onnellisena miehenä kuolikin. Aapo, ahdaspäinen usko ja hengellinen ylpeys hävitti Nahkurin ja niinpä käy kaikille hänen kaimoillensa, kuinka hyvänsä, mutta sun oppes on väärää oppia ja uskoa. Simeoni, väärät profeetat ja viimeiset maailman ajat. Timo, hän tahtoisi kiusata meitä turkkilaisten uskoon, mutta etpä järkähtytä minua, sillä minä olen pissi ja lujaa, pissi ja lujaa kuin kirveen silmä. Juhani, annapas tuomastuu leivän puolikas tuolta pöydän päästä. Väärät profeetat, enki usaa ketään syntiin ja vääryteen ja itse en varastaisi naskaliaakaan suutarilta enkä neulan silmää kratalilta, mutta södämmeni kipeenöitsee, koska tarkoitukseni aina kierretään pahimmaksi. Tehdään pikimustaksi vaikka musten ruskea karvaulisio kylliksi. Aapo, haastelippa niin selvästi harkitsit asian niin pykelästä pykelään ja haarasta haaraan, ettei tainut sitä väärin ymmärtää. Timo, paanipanen panteeksi, että hän tahtoisi saattaa meitä turkkilaisten uskoon. Simeoni, Jumala armahtakoon hentä. Juhani, kitanne kiinni ja paikalla, Jumala on minun tähteni rukoilla, nuhdella minua kuin laimean silmeinen pappi. Se ei käy kuntoon, sillä minulla on juuri tarpeeksi järkeä, vaikken olekaan vallan paljasta viisautta kuin esimerkiksi tuo meidän aapomme. Aapo, Jumala paraatkoon enhän olet tarpeeksikaan viisassa. Juhani, paljasta viisautta, paljasta viisautta, ja pedän leipä läpeskiin, saatta muutoin tästä konttaluusta vasten kuonuasi vähän paremmin kuin eilen. Sen, sanon, ja taukoon syömästä, koska säkkini on täys. Timo, takanpa, että olemme jokuin kiilijäinen jokamies. Eero, mutta miksi en näe saunaa? Juhani, mitä tuomoinen lyhyt aina takuinen, mutta onhan sauna mennyt helvettiin? Eero, ei vaan taivaan korkeuteen tulisissa vaunuissa. Juhani, olisiko se palaanut? Eero, mistä minä tiedän, ja mitä on minun sen kanssa tekemistä? Se on jukolan isännän sauna vaan ei minun. Juhani, ottipa eeronkin ruumis löydyvä eilen illalla, ellen väärin muista. Niin, niin, kaikki aina vaan isännän hartijoilla en mä luulen, mutta käykääme katsomaan, missä on lakkini, käykääme katsomaan veljet. Minä tiedän, että saunamme on tuhkana. Läksivät katsomaan, kuinka oli saunan laita. Siitä näkyi enään jällellä ainoastaan musta kiuvas ja savuova aherrus. Ja hävityksen kuvausta katselivat veljekset hetken kiusallisella mielellä ja palasivat viimein pyrttiin sen takaisin. Kimeisena asteli Juhani kourassa kaksi rautasarantua, jotka hän vihaisesti viskasi pöydälle. Juhani, niin, jukoulantalo on nyt saunaton. Eero, ja saunaton talou ikään laatuun sanoi Juhani. Juhani, kuumaksi lämmetti Timousen rakkaan uunin, ja tuhaksi meni armat nokiset orret ja seinät, joiden suojessa kaikki olimme astuneet maailman valkeuteen. Timous kuumensi uunin angkarastissanon minä. Timous, käskysi mukaan, käskysi mukaan, kyllä sen tiedät. Juhani, minä annan peveliä käskyillesi, vaan että olemme saunattomia miehiä ja tämä on kiusattava asia, huoneen rakennus ei lisää leipää. Aapo, kiusattava asia, mutta sauna oli kuitenkin vanha, nurkat reikiä täynnä, ja itsehän päätit eilen piaankin rakentaa uuden. Juhani, tosiin oli se vanha ja sen hirret haudutut aina ytimeen asti, mutta olishan tuo vielä ritkunut tuossa vuoden tai kaksi. Taloula ei ole vielä voimien menettää sanojen rakennukseen. Pellot, pellot ovat tässä ensiksi kynsiin otettavat. Tuomas, jääpä senulta pellot niin kuin mennä kesänä huikea arouniittu, jonka muhkiaan heinän annoimme lakastua ilman yhtään ainoata viikotteen sivallusta. Mutta omaa tahtos, ainapa, koska muistuttelin sinua sen niittämisestä vastasi tuohon, emme hän lähde juuri vielä, heinä kasvaa vielä, että rotiisee. Juhani, se on mennyt asia eikä parane siitä, että sitä leksottelöt. Arouniittu kasvaa sitä uhkiammin tulevana kesänä. Mutta kuka on mies, joka astelee kohden taloa me tuolla pellolla? Tuomas, lauta mies mäkeelä. Mitä tahtoo mies? Juhani, nyt peekas on irti, kruunun nimessä hän tulee ja tuon kiroutun tappeluksen tähden toukolaisten kanssa. Aapo, jälkimmäisessä ottelossa on laki puolellamme, mutta edellisessä katsokaamme etemme, sallikat minun tehdä hänelle asiasta selko. Juhani, mutta minä ja veljeksistä vanhintahdon myöskin sanavaltaa, koska yhteinen etu on puhena. Aapo, mutta katso, että haastele itseämme säkkiin, jos täytyisi meidän niin kuin vähän mutkistella. Juhani, kyllä, minä tiedän. Sisän astui mäkeelä, oiva ja suopea mielinen lauta mies. Kuitenkin tuli hän ajan toista asiaa kuin sitä, jota veljekset arvelivat. Mäkeelä, päivää veljekset, päivää mäkeelä. Mitä hirveyksiä näen minä, pojat, kuinka on laitanne, rävittyinä seni marjoissa ruvessa ja ryysyt päässä, puoi teitä vihelijäisiä. Juhani, kyllä, koira haavansa nuolee, mutta katsokoot sudeet itsensä. Tästäkö syystä seisotte tunnensamme nyt. Mäkeelä, mitääpä tiesin minä tästä, mutta veljekset koraatelevat toinen toistansa tällä tavalla. Häveet käädä. Juhani, te eerehdyttä mäkeelä, veljekset ovat kohdilleet toinen toistansa kuin enkelit. Tämä on naapurien työ. Mäkeelä, kuka on sitten tämän tehnyt? Juhani, hyvät naapurit, mutta saanko kysyä, mistä syystä olette käynyt meitä tervehtimään? Mäkeelä, tuikeasta syystä, pojat, pojat, onpä nyt edessänne tuhon päivä. Juhani, millinen on tämän päivä? Mäkeelä, häpeän päivä. Juhani, koska se nousee? Mäkeelä, provastelta olen saanut tuiman käskyn, sattaks he neitä tulevana synnuntaina kirkolle. Juhani, mitä tahtoo hän meistä kirkolla? Mäkeelä, estuttaa teitä jalkapuuhun, suoraan sanottu. Juhani, mistä syystä? Mäkeelä, hänellä on monta syytä, te hurjat ja hullut, särjettä lukkarin akkunan ja karkasitte häneltä kuin sydet. Juhani, meitä lukkari raateli, kuin villisusi. Mäkeelä, mutta mitä on provasti teille tehnyt? Juhani, ei kirpun kipeetä. Mäkeelä, ja kuitenkin olette häntä pilkanneet ja häväsneet tuon avosuisen hävyttömän kuppakaisan kautta. Lähetette rajaammeen kauheata rygmenttiä myöten sikamaisimpia oikein konnon lauseita terveisinä ylhäiselle miehelle ja seurakuntamme paimenelle, sepää verottoman julkia rohkeus. Juhani, kyllä se on totta, mutta se todistettakoon sanoi kakkisten jaakko, mutta niinen sanon minä Mäkeelä, mutta nyt tietäkää, että teitä provastimme ankarin kosta kohtaa. Nyt on hän teille armoton miest. Aapo, istukaat Mäkeelä, niin keskustelemme asiaa vähän laveammalta ja syvemmältä. Katsokaapas tätä paikkaa. Taitaisiko provasti kruvata meitä jalkapuun rajameen kaisan valheista? Ei suinkaan. Naut, että käyn asio laillisesti toteen, mitä olemme lausuneet ja millä tavalla hänen kunniansa leikanneet. Juhani, ensin asia tutkitaan ennen kuin miesta hutkitaan. Se on tietty se. Mäkeelä, mutta toinen kysymys, tuo lukemisen seikka. Sepää kuitenkin antaa meidän joltisen vallan kirkkolain kautta, jota hän nyt varmaan on vihoissansa käyttävä teitä kohtaan. Juhani, luku puuhassa on puolellamme Jumalan asetus ja laki, joka lyö sitä yritystä vastaan. Katsokaas, hän on jo äitimme kohdussa antanut meille niin kovat päät, että lukemaan oppiminen on meiltä mahdollaton asia. Mitäs tehdään, Mäkeelä? Kovin epät asaisesti lankeavat täällä hengenlaajat päämme päälle. Mäkeelä, päälle kovuus on teiltä tyhjä luloitus. Ahkeruus ja joka päiväinen harjoitus voittaa viimein kaikki. Isänne oli parhaita lukijoita. Aapo, mutta äitimme ei tuntenut yhtään ainoata kirjaintakaan ja kuitenkin oli hän totinen kristitty. Juhani, ja kasvatti ja kuritti poikiansa Jumalan pelossa. Jumala matkoon muiaa. Mäkeelä, eikö koettanut hän teitä kohtaan apua muiden taidosta? Juhani, koetti kyllä parastansa. Hän koettikin Männiston muorin kautta, mutta äge ja M-rupesi kohta löydättelemään selkäämme ja tupansa muuttui silmissämme hirveämmäksi peikkoin luolaa. Emmekä lopulta astuneetkaan mökkiin sisään, vaikka he meitä pieksivät pohtaan. Mäkeelä, olittepä silloin ymmärtämättöminä, mutta nyt se isotte miehinä kannallanne ja järkevä terve mies voi mitähän tahtoo. Sentähden osoittakaa sekä provastille että koko maailmalle mitä miehus voi. Sinua aapo, jolla on niin järkevä mieli ja jolta ei puutu yhtä ja toista tietoakaan, vaan jonka tarkka muisto säädyttää kaiken nähdyn ja kuullun. Sinua minun täytyy ihmetellä että jo olet tehnyt toisin. Aapo, vähämpä tiedän minä no, tiedän toki yhtä ja toista. Vainaa sokea en omehän kertoili meille monta asiaa, kertoili raamatusta, merimatkoiltansa ja maailman rakennosta, ja silloinpa aina häntä kuultelimme hartala mielellä. Juhani, kuultelimme korvat pystyssä kuin jänikset, koska ukko meille jutteli moseksesta Israelin lapsista tapauksista kuningasten kirjassa ja ilmestysraamatun ihmeistä. Ja heidän siipensä havina oli kuin ratasten kituna, koska he sotan juoksevat. Herra jästä, me tunnimme paljon ihmeitä ja asioita, emmekä olekaan juuri niin villittyä pakanoita kuin luullaan. Mäkellä, mutta aapiskirjasta täytyy teidän malkaa päästäkseni kristillisen seurakunnan oikeiksi jäseniksi. Aapo, mäkeillä tuolla laudolla näette seitsemän apiaista, jotka ovat ostetut linnasta ja tämä ilmestys todistakoon meidän pyrkivän oppiakohden, provastimme osoittakoon meitä kohtaan hieman vielä kärsimistä ja minä luulen, että asiastamme sekijää, syntyy ja kasvaa jotain. Juhani, hän osoittakoon kärsimistä, ja tahdompaa maksaa hänelle kymmenykset kahdenkertaisesta, ja nuoren linnun lihaa ei pidä hänen, kun pistansa puuttuman lailliseen aikaan. Mäkellä, eipä auta tässä luulen minä rukoukset ja korjat lupaukset, koska muistelen hänen kiivasta ja oikeata vihansat teitä kohtaan. Juhani, mitä tahtoo hän sitten meistä ja mitä tahdotte tee? Hyvää, tulkaapa seitsemänkymmenen miehen kanssa ja verta pitää sittenkin ruiskuamaan. Mäkellä, mutta sanokaat, kuinka ajotte käydä käsiin oppiakselle apiaista ja vähäkatkismusta, joka on provastimme tärkein määräys. Juhani, kokeat tässä kotoon on mennistön muorin tai hänen tyttärensä Venlan opetusta. Hyvää lukijoita, naisia, molemmat. Mäkellä, tahdompaa ilmoittaa aikein provastille, mutta oman rauhanen tähden käykäät pyytämään hänelltä anteeksi hävytöntä elkeänne. Juhani, sitä pykälää tahdomme harkita. Mäkellä, tehkäät niin kuin sanon ja tietäkäät ellei hän teissä huomaa vilpitöntä, ahkerata harrastusta, niin jalkapuussa jalkapuussa istuttaa koreasti joku sunnuntai päivä kirkon kivijalan juurella. Sen sanon ja jääkäät hyvästi. Juhani, hyväästi, hyväästi. Tuomas, täyttä päätäkö sinä haastalit hänelle Männiston muorista ja hänen tyttörestään. Täyttä päätäkö sinä puoleksi melkein lupaset käydä konttimaan provastin edessä. Juhani, ei ollut siinä merkiksikään täyttä päätään ja todentekoa ei merkiksikään. Ajan voittamisen tähden poika lörpetteli näin. Männiston muori tai Venlan on tässä kirjatikkuamme. Setähän jo naurelisivat kaikki toukolan siatkin. Te kuulitte meitä uhattiin varmaan jalkapuulla, häpeän hirsipuulla. Tuhannen tulimmaista, eikö ole miehelä valta elää rauhassa ja tahtonsa mukaan omalla kannallansa, koska eihän seisokenenkään tiellä, ei loukkaa kenenkään oikeutta. Kukaan voi sen kieltää, mutta sanompa kerran vielä, viitti virkamihet kirjoinensa ja protokollinensa ovat ihmisten häjyt hengät. Oosinää musta sikaa, voi päivää kirottua täällä. Niinpä nyt ylisneskoin meitä kohtaa kovan onnen nuijaukset ja ihmisten kiusan teot, että olen valmis juoksemaan pääni seinään. Oosinää musta sonni, Venla meille antoi rukkaset. Tehneet ovat he meistä myrkyllisen pilkkaveisun. Tukkari meitä rääkkäsi, kuin pahalainen itse. Toulkolan pojat meitä hakkasivat, kuin nummea vaan. Selkääme saimme kuin jouluporsaat ja oikeinhan joulupukkeina käskelemme tässä yksilmäisinä tonttuina ryysyt päässä. Mitä vielä? Onhan kotoa me nyt ilman köyhen ainoata kestiä, ilman kiukaan kohisavaa löylyä. Tuolla hankyttejä savua entisen armaan saunamme aherros. Ja sitten hän on jäljellä vielä perkeleistä pahin. Kymmenellä leveillä irvistelee meitä vastaan kirkon porstuosta jalkatukki. Kirkas tuli, ellei tämänkaltainen kiusantemppujen rukelmä vie partaveista miehen kurkkuun. Mikä sitten? Oosinää sarvipää sonni. Eero, nyt muistat hieman väärin. Jalkapuussa ei olekaan kymmentä läpeä. Juhani, kuinka monta sitten? Eero, kuinka monta tähteä otavassa? Kuinka monta poikaa jukolassa? Juhani, 7 poikaa meitä on, siis 7 läpeä ja 7 poikaa. No sitä hullumpi, 7 läpeä, aina sitä hullumpi vaan. Kas kuinka ihmiset ja kova sallimus ovat yhdessä juonassa meitä vastaan? 7 läpeä kuin myllyn kiven silmää. Mikä pilkkä kovalta onnelta? Mutta ampukoot he päällemme kaikki kiukkunsa nuolet. Mehän puremme läpi kiusatut sydämme me kovaksi kuin kipenöitsevä teräs. Puhaltakoot meitä kohtaan joka haarolta myrkkyä kuin kärmeet ja taivassa takoon päällemme paljosta sappeja. Me kuitenkin silmät ummessa kiristään hammasta ja myristen kuin villit härjät rynkäämme pääsin. Jos viimein keskottaisin meitä jalkapihtiin kruunun voimalla niin ihanalla ilolla päistuisin konttipuussa minä. Aapo, miksi ilolla? Juhani, et hän sinä käsitä mun veljeni vihaan tuomiovoimaa. Koston tuuma saattaisi pojan unohtamaan kaiken häpeän. Ja häpeähän on heidän tarkoituksensa. Aatos veristää tuota herra porvastiamme, sehän maistuisi vihaiselle mielelleni kuin hunaja kaste. Enkä tuossa veistä en pysyä käyttelis, kuin entinen karjan mies. En, vaan kynsillä ja hampaila iskisin hänen purkunsa kuin Susi Ilves. Kappaleeksi, tuhanneksi, kappaleeksi repisin miehen. Ja niinpä saisin oikein maiskutella Kostoni-herkkua. Tekisempä niin, vaikka olisin 10 hengen omista ja jokaista henkiä 10 vuotta rääkättäisiin piikki tynnnöressä. Eihän tuo mitään olis Koston hekuuman suhteen. Aapo, sinä myllerät ylös kaiken olentasi perinpohjin. Valeeleppä skurja peli sydämesi tuli kuohuvata kattilaa viiliällä vedeillä kärsivällisyyden lirisevästä ojasta, joka halki niitun vailtaa eteenpäin koukistellen hiljaa. Simeoni, onhan muotos pikimusta ja veripunaisina pistävinä pyrähtelee silmässä armahda itseässä. Tuomas, tosin kostaisimme, jos pantaisin meidät istumaan häpeän istuimelle, mutta olkoon sydämme me rauhassa, kunnes tämä on tapahtuva, eihän ole vielä kaikki toivo mennyt. Juhani, yhdestä maailman kulmasta kuumoittaa meille vieläkin rauhanpäivä. Ilvesjärvi tuolla impivarankupeilla on se sataman jonne purjehtimen myrskyystä pois. Nyt olen päättänyt. Lauri, sen tein minä jo mennänä vuonna. Eero, minä seuraan teitä vaikka impivaransyvimpään luolaan, jossa niin kuin sanotaan vanha vuoden ukko keittelee pikia, päässä kypäära sadasta lammas nahasta. Tuomas, sinne tästä siirrymme kaikki. Juhani, sinne siirrymme ja rakennamme uuden maailman. Aapo, eikö käsittäisi meitä sielläkin esivallan koura? Juhani, metsä penikoitansa suojelee. Siellä vasta kannallamme seistään. Syvälle, kuin tirisilmääset myyrät siellä itsemme, kaivamme aina maan ytimeen asti. Ja mieltäisikö heitä sielläkin ahdistella poikia, niin pitää heidän havaitsemman, miltä tuntuu häiritä seitsemää karhuakonnossansa. Nyt nahka-peitturille kaupat kirjallisesti vahvistamaan. Kymmeneksi vuodeksi menköön talomme toisen kouriin. Simeoni, halaampa minäkin rauhan kammioon. Väljet, uusi koto ja uusi sydän luokaa me itsellemme metsien kohdussa. Juhani, kaikki yksi mielisesti. Aapo, kuinka päätä Timo? Timo. Siinä minä, missä muutkin, sanoo sanan lasku. Aapo, te muutatte ja minäkö jäisin tähän yksinäiseksi Hongaksi jukolan pihalle. Aakoviin lujaasti ovat olentani kaikki juuret ja oksat yhtyneet teidän piiriinne. Olkoon menneeksi ja toivokaamme parasta tästä retkestämme. Minä seuraan. Juhani, oivallista, nyt nahka-peitturille joka viimeis, laillista välikirjaa tekemään, kaikki yksimielisesti. Läksivät he miehissä välikirjan tekoon. Vourasivat talonsan nahka-peitturille kymmeneeksi vuodeksi ja kirjallisesti määrättiin seuraavat pykälät. Nahka-peitturi hallitsee ja viljellei taloa kymmenen vuotta kolme ensimmäistä vuotta ilman yhtään vouraa, mutta siitä lähin maksakoon hän veljeksi 7. tynnöriä rukiita vuodelta ja rakentakoon uuden saunan ennen vuura-ajan loputtua. Vapaasti ja joka paikassa jukolan metsissä pydys- telköet veljekset ja mitä otuksia hyväänsä, joihin vaan on laillinen lupa. Talon piirin pohjoisessa osassa, impivaaran seudussa olkoon heille valtatehneen ja elää tahtonsa mukaan sekä maalla että metsissä. Pyhäinmiesten päivänä ottaa nahka-peitturi haltuunsa talon, mutta veljeksille, jos heitä niin mielyttää, olkoon syntymä kodossaan vielä tulevan talven suoja, nämät olivat pääehdot välikirjassa. Tuli marrasku, ja nahka-peitturi oli kuorminensa jukolan pihaalla ja vastaan otti talon hallituksen määrätyksi ajaksi. Mutta veljekset karttaaksensa provastio ja hänen käskyläisjensä edelivät tämän talven enimmin metsissä, hiihdellen ympöriä ja pyydystellen, ja majailivat sysi koiossa impivaaran aholla. Muuttoi kuitenkaan ollut vielä oikean, miten tehty hevosella ja muilla välttämättömillä kappaleilla. Tämä oli määrätty tapahtumaan, koska suvi oli tullut. Kuitenkin pitiivät he jo tulevasta pirtistänsä huolta, hakkasivat hirret kevääksi kuivamaan ja vieritteelivät perustuskiviä kantoiselle aholle jyrkän vuoran alle. Niin meni talvi, ja sen kuluessa ei joutunut veljeksille provastilta minkäänlaista käskyä, ei muistutusta. Odottiko hän, vai oliko hän heittänyt heidät kohtalon huomaan? Neljännen luvun toisen osan loppu. Lukijänä maikki roadi-alaskassa.