 Vidt fordrag, det skal handle om, hvordan man leksimerer politisk vold, eller som jeg kalder det, hvordan man kan myrde uden at dreve. Det vil sige, hvordan man kan bego vold uden at føle, at man går noget morals forkert. Og i billedet nede forr, der ser vi et eksempel på noget sådan, nemlig fra en lønning i 20'ernes og 30'ernes USA, hvor det vi ser er det, man kunne kalde for en moralsk udflugt. Dels er det en udflugt i hele Bukstavlige forstand i det, at en lang række gode, bedste borger har taget på Sundarspiknik, og slutter den gode familieudflugt af med og lønge to sorte. Men det er også moralsk udflugt i den forstand, at det er en form for ferie eller pause eller suspendering af det moralske forbud imod at dreve. Og endelig og eller vigtigst, så er det en moralsk udflugt på den måde, at de mennesker, som man tydeligt kan se, er meget stolte eller glad eller begejstede over det skete, har bekræftet deres moralske fællesskab ved at drepe disse her to stakkelsmændesker. Og det, som jeg vil prøve at snakke lidt om, det er hvordan søren når man er til, at man kan begå vold, ekstrem vold, og samtidig forstå sig selv som dybt moralsk, og måske endda, at det er volden i sig selv, der gør en til en moralsk person. Den første, som jeg vil prøve at introducere, er den franske filosof, Camus, som har tænkt hårdest og dybest over de her tingersære. Og han siger i 1951, vi lever i overlæggets og den fuldkommende forbrudelses tid. Forbrudderne er ikke mere værgerløse børn, der anruper om kærlighedstilgivelse. De er til hvert måde fuld voksne, og deres alibi er urokkeligt, nemlig filosofien, som kan bruges alt, enormt til at forvandle mortere til dommere. Og det er lige præcis den her, det her urokkelige alibi, eller den her filosofi, den her tankegang, forestillingsverden, som kan forvandle mortere til dommere, som jeg vil prøve at snakke lidt om. For der findes et underligt paradox i politisk voldshandning, nemlig det forhold, at vi alle et landsted eller langt i fleste af os, er tilhængere af vold. Vi er tilhængere af en landform for vold i en eller anden konkret specifik sammenhæng, men samtidig med, at vi ikke forstår os selv som voldlige. Så vi er altså tilhængere af vold på den ene side, samtidig med, at vi ikke betrækter os selv som voldlige på den anden side. Og det er et et paradox, vi har bruget at vise, som om som sige er med til at skabe meget af den vold, som findes i verden omkring os. Vold er nemlig altid dybproblematisk. Det er selvfølgelig problematisk for at offer den vold, den går ud over, det er åbenlyst og klart, men det er også dyb problematisk for gærningsmanden. Fordi vold har det ved sig, at den sætter spørgsmålstegn ved volds aktøren, selv som et morals prisværdigt individ, hvor den kan bego den her forfærdelige handling mod andre, og samtidig ved at menneske om dem, der skal stå respekt. Hvordan kan man leve med, at man har påført andre smerte, måske en masse mor, og samtidig forstå sig selv som en god familiefar, eller en kærlig mand, eller et godt menneske i det hele tæt, eller hvordan kan man vendeel af en nation, som har begået ekstreme voldshandlinger og stadig vil betragte en nation som et moralsk fællesskab. Så vi har altså det forhold, at volden skal forklare os, eller retter om måske mere tydeligt, at volden skal bort forklare os. Den skal i hvert fald forklare os som noget andet end værende bare ren, og skære vold. Den skal forklare os som noget andet end undskab, eller grusomhed, eller sadisme, eller brutalitet. Og den skal forklare os som, hvad det nu hedder, undskyld, som nødvendighed, som forsvarer, som næste kærlighed, som uheld, eller hvad det kan være. Det væsentlige er, at når vi har begået en voldshandling, så skal der følge en forklaring. Efter eller også skal vi have forklaring på plads, inden vi fortsætter voldshandling. Volden kan altså ikke stå alene, det bliver nødt til at medfølge en forklaring, og måske medfølge en tale. Volden, den taler også ikke bare i sit rent konkrete voldsudtryk, men også før og efter som en lektimering, eller en begrundelse. Og de to væzeste måder, hvorpå det sker, er, for det første, at hvis man er under angreb, eller hvis man forsvarer andre, der er under angreb, der kan vold være den eneste morals forsvarelige handling. Det er ikke at handle, hvis man står over for, at folkemorler tager angreb, eller hvad det nu kan være. Det er ikke at handle en sådan situation. Det er det amoralske. Og vi har et velkendt udtryk for det fra opstarten til anvandskrig, nemlig det er et udtryk for at pismant eller eftergivenhed over for en brutalitet og en undertrykkelse eller en vold, som vi havde det inden for vores rækkevite, at gøre hvad noget vil, og ikke gøre noget ved det, er det samme som må være medskølte i vold. Måske er langt vigtig i dier, og hvad der bliver vigtigere og vigtigere i takt med, at den væsselige modernitet udvikler sig, det er, at vold skal forklare, som det er nødvendigt i middel, til mindre vold. Vi får altså det forhold, at vi kan være voldelige, fordi den vold, vi begår, den lover og udryder en lang større, en lang værre form for vold. Der er også et andet meget vigtigt paradox, som vi bliver nødt til at gøre os klart, nemlig det forhold, at der er ingen, der starter vold, eller reager altid allerede på andres vold. Det er også der, hvor det bliver muligt at begå vold, uden at forstå sig selv som voldelige, fordi man reagerer på andres vold, man er tvunget ud i en volds situation, man er tvunget til at reagerer med et modangreb, man er tvunget til at reagerer med en henderejelse, man er tvunget til at få et eller andet måde, og forholde sig til det forhold, at andre har begået en voldshandling, og at hvis de ikke bliver stoppet, så vil de fortsætte med at handle voldet. Og uden sammenligning jordet, så er det også det, vi ser i oenigheden om, hvad det egentlig skete med tæreangrevet, den 11. september 2001 mod USA. For George Bush, og for den amerikanske immunisation, og velfor de fleste af os, der var det tydeligt, at den 11. september var et uprokeret, uanmeldt angreb imod en væstlige værd, nu det hedder by, og mod civile offer. Som George Bush han siger, 11. september, vi gik frihedens fjender, en krigshandling imod vores land. Der var altså fred indtil dag, så blev det begået en krigshandling, og der næst så var USA reaktion og svar igen med vold, for at hindre det næste tæreangreb. Og det er den normale måde og forholdelser til det på, og det er lige præcis også den måde, som Osam Bin Laden og Al-Qaeda betragter det. De siger nemlig modsat, fjenden har invaderet vores land, og krænket vores helvedomme, vi svarede bare på deres vold, altså for Al-Qaeda, Som Bin Laden, og for dem, der støtter den udvikning af verden. Der var verden altid allerede voldig, dag 11. december den kom. Der har været langtidskulinalism, imperialism og undertrykkelse af muslimer rundt omkring i verden, og i 11. december var bare første gang den muslimiske verden svar igen på den væsentlige imperiale vold. Det væsentlige her er ikke, hvem der havde ret i i hvilken udvikning, men det væsentlige er det, at begge parter er nødt til at benytte sig af samme argumentativ strategi, nemlig at påstå, at de blev givet rundt, og var fredelige, og sådan til det mest af alt, passer selv, men blev verden nu, det havde angrebet over, derfor tvunget til, og svar igen for at forhindre det næste angreb, som vil være langt hver eller for at forhindre den undertrykkelse, som fortsat eksisterer. Og hvordan den måde vi kan komme lidt nærmere på, hvad det er, jeg prøver at sige her, det er ved at gå til den slovenske filosof, Slavor Sizek, der er en af sine nylige bøger, der hedder Voldt, sier følgende, hvor han refererer et svar fra en amerikansk senator under 1920'ernes forbudstid i USA, hvor alkohol var det jo forsøgt forbudt, og en journalist stiller, hvad det nu hedder, senatoren følgende spørgsmål, støtter du forbudt imod vin, og så svarer senatoren ganske fint. Hvis du med vin, mener den forfærdelige drik, der har ruineret tusindvis af familier, gjort ægte mænd til skvadt, der banker deres koner og misrykker deres børn, der er fuldstændig tilhænger af et forbud. Hvis du med vin, mener den noble drik, men vi underlige smage, der gør et hvert måltid til nydelse, da er jeg modstander af et forbud. Og på præcis samme måde, er det også med vold. De fleste af os, eller af os, er imod vold, som det, der draber og lemlæster uskyldelige, men vi for vold, som det, der redder nationen, bekæmper terrorisen, eller stopper et folkemål. På den måde, er det muligt at være for vold i en konkrete situation, men imod vold som sodden. Og igen er det der, hvor vi skal se den væslig, den væslig måde, hvorpå vold kan lektimeres, nemlig i det forhold, at vi kan intervenere voldet i en konkrete situation, uden at vi dermed har sagt, at vi vil svare en værre, en værre udfordring, eller en værre progression med vold, men vi gør det i den her helt konkrete, nødvendige situation, og vi gør det med mindst mulig vold. Vi gør det nødvendigt, det er tragisk, at vi vil nødvendigt tage handle på den måde, det er sidste udvej, men vi føler os tvunget til at handle på denne måde. Når det er sodden, at vi handler med det formål og minimerer volden i verden, så skal der være et forhold mellem den vold, som vi udøver, og så den vold, vi forhinder. Der skal simpelthen for at sige det meget kort, være mindre vold i verden, hvis vi handler ind, hvis vi ikke handlede. Og derfor så opstår der en doktrin eller en forestilling i verdenet, hver det hedder, i hele volds returikken, som handler om den kun absolut nødvendige vold, altså lige præcis den vold, der skal til for at løse det konkrete problem, og en vold, der altid er mindre end den vold, som den søger at forhinder. Der opstår simpelthen det, man kunne kalde for overskudsvold, som derfor bliver dybt problematisk for voldens moraltid. Hvis vi begår, hvis vi bruger mere vold, vi dreber, lemlæster, torturerer flere mennesker, end der vil blive, hvad det hedder, rægede eller som ikke vil blive, hvad det er angrebet, hvis vi ikke gjorde det, der har vi et stort problem med vores voldsanvendelse. Og derfor så ser vi også på en lang ræk forskellig måde, at der opstår et skæld mellem nødvendig vold, og overflød vold, eller mellem nødvendig vold og overskudsvold. Og det har vi en lang række begreber for i en lang række forskellige registrer. Vi har krig, som er den absolut nødvendig vold, en givende situation. Overfor krigsforbrud, så der er der, hvor man begår krishandlinger, der går ud over krines nødvendighed, og ud over krines lover, og hvor den vold man ud over, den simpelthen er værre end det formål, man ønsker at adressere. Vi har det også mere hjemligt, kan man sige, i forhold til mellem politiarbejde og politibrudsalitet. Politi har en lang række voldsmidler til rødhed, de er kodificeret i loven, og forskellige bestemmelser. Og hvis de går ud over dem, hvis de institution handler mere voldigt end der var pågrævet, så kalder vi det for politibrudsalitet, og så har vi en række institutioner, og praksiser, og straffemuligheder allerede på plads. Lidt mere kontrolselt, så kender vi det også i den distanktion, eller den skældne, vi laver mellem befridelseskam og terrorisme. Altså i forhold, at det som er kodificeret i en lang række bestemmelser, at det er lovligt, det er legitimt for en gruppe, der er undertrygt eller besat, og gør modstand. Vi kender det fra vores egen modstandskam, og vi kender fra en lang række andre modstandskam, der findes situationer, hvor det er legitimt, at bruge en vold for at hindre en generell undertryggelse af befolkningen, eller for at hindre en besættelse af ens land. Men selv i den situation, der er der grænser for wingenform for vold, og hvem volden kan legitimte. Hvis man går ud over den grænser, hvis man direkte retter sin vold imod skyldelig, hvis man begover masse mor, hvis man bruger børnesoldater, hvis man begynder at torturere, så går vi over fra den legitimt befridelseskam over det, som man så kunne kalde for terrorisme, eller et par måske bare, kalde for brugelse eller krisforbrugelse. Så også der er der en skældning mellem den nødvendige vold, der skal til for at hindre en tragisk og forfærdelig situation, undertryggelse og besættelse, og så en vold, der er for meget i forhold til det formuld. Og endelig helt nede i det banale hverdagslige, der har vi en skældning i straffelovn imellem selvforsvar og selvtægt. Hvis vi gjorde en angreb, der har vi lov til at svare igen med kun på en sådan måde, at den stopper voldsandling. Vi må ikke begynde at sparke på vedkommende eller dreve vedkommende, hvis mindre vold kunne have stoppet situationen. Og det der er vigtigt, og forfattet på her, det er, for at politisk vold skal være legitim, så har den, som allerede har været inde på, den har en lang ræk kriter. Den skal leve op til, den kan ikke bare ud og sige, vi gjorde det her, og derfor så må det være legitim, fordi vi er legitim. Og der er en lang ræk andre ting, som skal være på plads. Og der kan det måske være væsentligt og givetigt at kigge på, den forskelle er mellem den måde, hvor på man begrunder privat og politisk vold. For politisk, eller privat vold, bliver meget ofte undskyldt med, eller begrunderet med, at man var bred, man var fuld, man var på stoffer, og man var ude af kontroll. Det var sådan et øjebliks forklemme, det var et øjebliks brede eller raseri, som gjorde, at man kom til, at handle på den her beklagelige måde. Og det er ligesom den forklaring, som oftest benyttes i den lange række af private voldsituationer, lige fra, sådan hustruvold til gadevold. Det er sådan noget, der opstår i øjeblikket, vi handlede uden for os selv, vi handlede uden for vores egen karakter, fordi vi var påvirket enten af vrede, eller af stoffer eller alkohol. Den form for begrundelse, den durer ikke, hvis man er et politisk kollektiv, hvis man er en nation, eller hvis man er en her, eller hvis man er en politisk lederskab, så kan man ikke undskylde sig med, og vi kom lige til at begå et folkområde, eller vi kom til at invadere, ja, sland, fordi vi var vrede, eller fordi vi lige var uopmærksom i et øjeblik, det mås sørge mig undskylde. Den form for overvejelse, den form for begrundelse, hører jeg ikke hjemme i den politiske sværtet. Godt værd i derfor man gjorde det, men det er ikke den måde på, man kan ligtimere det på. Der bliver man nødt til at snakke på en helt anden måde, nemlig man er nødt til at snakke i forhold til ro, overvejelskontroll, man er nødt til at sige, at man har overvejet alle situationer, man har kigget på der fullstændig afslappet roligt, kalkulerede, rationelt, og den vold man ude over, den tænder ikke kun ens eget formul, den tænder måske slet ikke ens eget formul, men den tænder et universelt nødt. Det er for menneskighedens bedste, det er for det internationale samfunds vejne, det er altså en form for nytte, der går hensidens ens egen nytte, det er den form for den fælles nytte, for det fælles bedste, man ude over den her vold, og så så meget væsentligt, så skal det være den sidste udvej, man skal kunne vise, at man har været søgt alle andre måder inden volden, og da alle andre udveje er udtømte, og har vist sig nytteløse, der har man nødtsvunget valgt at bruge vold. Vi så forløbet op til Irakgrin, hvor USA og de vestlige steder debatteret inden for FN-systemet på mere eller mindre skremt, forsøgte at få en leksimering af deres handling inden for FN-systemet, inden for det internationale samfunds rammer, og først, da man følte, at det var en nytteløs vej, der troede man ud og sagde, i så fall, når det nu har viset at være nytteløst, der bliver vi nødt til at at handle voldigt og indlede Irakgrin, fordi det er den eneste måde, hvor vi får satte omosegne og Irak til at leve op til deres internationale forblikkelser. Lad mig prøve at give tre eksempler fra den virkelig verden, om man så må sige på de her tre, nemlig ro og overvejelse, uden at sælge nytte og den sidste udvej. Og vi starter i et sydafrikansk domstol i 1964, da Nelton Mandela er stået angladet for krimel virksomhed og for terrorisme. Og der sagde han følgende, Jeg benægter ikke, at jeg planlager sabotage. Jeg planlagerer det ikke i en tilstand af let sindighed, eller fordi jeg elsker vold. Jeg planlagerer det som resultat af en rolig og sober vurdering af en politisk situation, der var opstået efter mange års tyrani, udbyggning og undertryvelse af mit folk fra de vide. Altså, ikke let sindighed, ikke sadistisk voldsløst, men rolig og sober vurdering af den politiske situation. Den ungeselte nytte har jeg let kontroliselt hentet hos Timofi McVay, den unge amerikaner, som værdnoterede at bombe den federale bygning og drætte 156 mennesker i et brev, hvor han forklager, hvad han gjorde, og hvor han værdnoterede at ikke undskylde, men forsøger at forklare, da siger han følgende. En psykolog vil nok se på mig at sige, han er en psykopat, han har ingen respekt for menneskeliv. Langfra, jeg har stor respekt for menneskeliv. Min beslutning om at tage liv ved Murraybygningen, jeg gjorde det ikke for personlige vinding, jeg finder trøst i det, jeg gjorde det for det fælles bedste. Hvad det er det fælles bedste end er, det får vi aldrig rigtigt så meget at vide om, det vænste jeg lægger mærke til, at han finder trøst i det forhold, at han ikke gjorde det af helt personlige årser, men på vejene af et eller andet ubestemt fælles bedste. Og indelig, så har vi fra Ronald Reagan's begrunnelse for bumpningen af Libyen i 1986, som svarer på en række libiske tagerangrib, der sagde Ronald Reagan følgende. I dag har vi gjort, hvad vi blev nødt til. Hvis det bliver nødvendigt, gør vi det igen. Det giver mig ingen glæde at sige det, og jeg vil ønske, det kunne være analys. Det væsentlige er så, at for Ronald Reagan, på det her tidspunkt, på det her konkrete situation, føler han ikke, at det kunne være anderledes, og derfor har han noget tvunget valgt den situation. Som konklusion, og for at det ikke skal ende i at blive se alt for fredeligt og roligt, alt for universelt nyttebart ud, og som om, at folk kun griber til volk som den sidste udevej, så vil jeg slutte med det, som jeg har kaldt en perversk konklusion. Nemlig i den forstand, at der findes en lande, der findes en pervasitet, eller der findes noget paradoxal, eller der findes noget skræmne ved noget af det her, jeg har forklaret, som handler om det forhold, at når volks ligtimering, den første af gang, så er der næsten uberligt, at det ender med, at man ligtimerer en brutal og grusom form for vold, med henvisning til, at de andre er brutale og grusomme. Altså de andre er barbariske eller terroristiske, og derfor bliver vi nødt til at handle barbarisk og terroristisk vold. Er det enses brug, de forstår, og derfor så må vi give dem vold. Så der er et forhold her, som handler om, at den andens moralsk overtragelsen, andens barbarisme, den andens voldighed, det bliver til mit frihedsbrug, til det, man kunne kalde for en uproblematisk, eller måske en dag, en form for moralsk grusomhed. Og som alder sidste afslutning, der vil jeg læse brug op som en tys soldat, sende hjem til sin kone fra østfronten i 1941, der illustrerer det her. I foregårs tog jeg det enorme masse mor. Den første gruppe er offere. Ankom, rystede min hånd. Den tiende gruppe Ankom, skyd jeg allerede mere roligt og sikret på de mange kvinder, børn og babyer. Jeg gjorde med tanke på, at jeg har to småbørn, der er hjemme, som disse hårder vil gøre det samme ved, hvis ikke ti gange være. Den død, vi gav dem, var en god, hurtig død sammenlige med den forfærdelige torturering, af tusinder og etter tusinder etter russiske hemmelige politiskælder. Børn fløj i en stor sikkel gennem luften, og vi skyd dem på deres bane i hullet og ned i vandet. Lad os udryde det, der afskomt, der har kasset Europa ud i krig. Altså her, det mest tydelige angreb, det mest tydelige brutalitet, bliver forsvaret med, at dem, man gør det mod, vil have gjort det endnu værre mod en selv, over at det var de andre, der startede konflikten. Tak skal jeg.