 Molt bé, doncs anem 10 minuts malament, però no serà un greu problema i anem a començar, per tant, la segona sessió del Congrés que està dedicada als estudis de cas, a Espanya i a Europa, amb 3 intervencions. Començarem primer amb la intervenció del professor del Fasatelo de la UB, que ens parlarà d'aquestes relacions culturals i literàries entre Catalunya i Espanya, després intervindrà la Marició, i al final, la tercera d'aquest penell, d'aquesta proposta, serà la del Fabriz Corons, que ens parlarà de la projecció cultural de Catalunya, a França, en els anys 80. Doncs té la paraula quan vulgui. Moltes gràcies. Sí, a la Universitat Pompeo Fabra, gràcies. D'això que vull parlar, doncs, tiene que ver con casi media vida. Voy a cumplir el 16 de diciembre, 66 años, pues media vida dedicado a estudiar las relaciones de la literatura catalana y la literatura española, sobre todo, a partir de 1868. Y debido a una cuestión de la que quiero contar una anécdota y ser muy breve, en el año 1995 se cumplía el centenario de la publicación en la revista La España moderna de los artículos de Unamuno, cinco entregas a partir de febrero en torno al casticismo. Yo estaba hablando de eso en la Universidad de Valladolid y cuando expliqué que esos artículos apenas habían tenido resonancia en la literatura española en lo que voy a llamar los modernistas, para incluir ahí a los del 98, pasaron completamente desapercibidos. Eso no sucedió en cambio en el mundo del modernismo. No sucedió entre los intelectuales barceloneses. Generalmente intelectuales se dijo en ese momento anarquistas, pero eran republicanos federales, que eso respondía, por ejemplo, a una revista como Ciencia Social, que no es una revista propiamente anarquista, sino de republicanismo federal. Luego, pues sí, a partir de un determinado momento, que el profesor Molas definió hace muchos años y dando en la diana, que es que en la invención de la literatura española del siglo XX tiene una participación sustancial un intelectual barcelonés, un gran poeta de la literatura catalana y periodista en el Diario de Barcelona Joan Maragall, que es el que descubre y alumbra que Azorín y otros se dediquen a leer a Miguel de Unamuno. Jo, entonces, lo que voy a hacer en la primera parte es, genéricamente, en ese larguísimo periodo, presentar tres líneas de fuerza que deben ser explotadas, algunas ya lo hemos hecho, pero tienen que ser todavía estudiadas con detenimiento. La convicción de que una verdadera historia de la literatura o de la cultura española debe traspasar los límites artificiales de los círculos madrileños es una de las premisas que me guía. Es evidente que hay una urdi de umbre polifónica y no sólo de lenguas, sino de geografías o de historias. Son herramientas estas para comprender la complejidad de la vida y de la historia penínsulares. Por ejemplo, para comprender la fragua del positivismo crítico de Marcelino Menéndez Pelayo, positivismo que está a la altura de otros intelectuales europeos, positivismo con mucha carga ideológica en la historia de los heterodoxos españoles, pero que evidentemente es un libro que enseña mucho y enseña mucho a intelectuales y a literatos que estaban en el otro horizonte. Sea eso con la problemática toda de la cultura española, los orígenes de la novela, etcétera. Todo eso tiene su raíz en los años barceloneses de don Marcelino en la Universidad de Barcelona y en el Magisterio de Mila y Fontanals. Es evidente que la relación entre Marcelino Menéndez Pelayo y Fontanals se produce hasta el momento final de sus vidas. Un periódico que conoce bien el profesor Jordi Casas, en la Cataluña se hizo rasó, se va a hacer rasó dedicándole la portada a don Marcelino Menéndez Pelayo. El mejor intérprete de la inflexión filosófica y estética del último Leopoldo Alas, Clarín, que nació en el 52 y murió en el 1, por lo tanto no llegó a la cincuentena de años, a partir de finales de los años ochenta y nueve noventa, deja de ser el Paladin, lo había sido con otros, con Ishar, con Narcissuye, con el propio Galdós, aunque no escribía Galdós, con Doña Anília Bardobazán, el Paladin del Realismo Naturalismo para preocuparse más por otros temas que son más a fines al modernismo y al modernismo. Esa inflexión que los críticos hace treinta o cuarenta años, especialmente el recientemente fallecido catedrático de literatura española en Colombia y uno de los mejores profesores de literatura española, Gonzalo Sovesano, advirtió canónicamente, fue advertido ya en Cataluña es por una personalidad muy cercana a Joan Maragall, es más, al suicidarse este escritor que era de las Borchas, de las Borchas, Josep José Soler y Miquel, porque él firmaba así, al suicidarse Maragall recogió y expurgó, esto ya en mi tesis doctoral me di cuenta, expurgó en la Vens los textos que él había escrito Soler y Miquel básicamente en castellano, tanto en la publicidad como en la vanguardia. Pues bien, los artículos de Soler y Miquel, contemporáneos rigurosamente a esa inflexión de Clarín, demuestran que su lectura es una lectura que luego la crítica corroborará, pero pasarán 100 años. Corroborará no dándose cuenta de que había un crítico catalán, eso ya digo en uno de los tomos de mi tesis, ya hablaba de Leo Poldoalas y el fin de siglo, no había dado cuenta de que un crítico catalán había visto la magnitud de ese cambio y ese crítico era Soler y Miquel. Ahí juega mucho papel, un libro formidable, el primer modernismo catalán y sus orígenes histiológicos del profesor Valentí, que es un libro clave, absolutamente. Una tercera cuestión, sigo avanzando. El primer Unamuno, de 1895 a 1900, es decir, de entorno al gastricismo publicado en la revista La España Moderna, a 1900 que publica ese librito Tres ensayos, que es el que abre esa relación tan importante entre Joan Maragall i Miguel de Unamuno. Pues bien, Miguel de Unamuno en ese periodo dialoga epistolarmente con varios intelectuales modernistas barceloneses y no es Maragall. Brossa, Corominas, Soler y Miquel, Pérez Llorva y también un... que fue el crítico literario. Había sido director de la Vence en la primera etapa y luego fue el crítico literario de la vanguardia Domingo Pérez. Es más, quería traer, pero no por el encargado, la edición de Amor y Pedagogía de 1902, el ejemplar que tengo, está dedicado por Miguel de Unamuno a Pérez. Mientras Unamuno pasa desapercibido en los círculos culturales madreños excluyendo, naturalmente, a Giner y a la institución libre de enseñanza, el impacto del primer Unamuno en Cataluña es un impacto enorme. Al punto de que una de las cosas que me hizo variar la tesis doctorales es que me encontré investigando más de 100 artículos que Unamuno había publicado en tres años entre el 1999 y 1902 en el periódico Las Noticias de Barcelona, que naturalmente no estaban en las obras completas. Hay una especie de muro de Berlín en estas cosas. El Semanario de la Cataluña, que el Semanario que crece, nace con la Cataluña, cambia de nombre, de Mar Beten, nace en Castellano, finaliza su desde 1907 a 1912. Me ha ayudado mucho. Jordi, ocupa un territorio que es necesario evaluar para la cultura española. Evaluar, entre otras cosas, porque era una finalidad del diario. Junto con el que brindan las revistas orteguianas a las que sí se atiende, como la revista Faro, que nace en el 8 y en el 9, donde debaten sobre la posición europea de la cultura española, Unamuno y Ortega, la revista Europa, que nace y muere en el 1910, y que son, evidentemente, preludios del Semanario España, Semanario de la Vida Nacional, el periódico, la revista que funda Ortega en 1915 junto con el periódico El Sol. Los directores del Semanario de la Cataluña, eso lo he estudiado. Los directores suan, dos son Baleares, Todasillas, Joan Torrendell, que, por cierto, escribió un opúsculo defendiendo a Clarín, opúsculo de muy difícil, me costó mucho, tengo un ejemplar, encontrar un opúsculo defendiendo a Clarín, defendiendo, sobre todo, la posición de Clarín en la regenta respecto del mundo eclesiástico y cerrado. El siguiente director es Michael Dalsand-Soulibé, que es fundamental para la cultura catalana, pero para la cultura española igual. Michael Dalsand-Soulibé se lleva del diario de Barcelona a la vanguardia, entre otros, a Zorín, cuando cambia en el proceso como colaborador. Una figura d'élite de la cultura europea que es Josep Carne, que es el último director. Que, por cierto, en la revista canónica del modernismo español, que es la revista Elios, que nace en el año 3 y muere en el año 4, la revista que tenía como grandiosa Rubén, pero que hacían tres personas, Antonio Machado, Juan Ramón Jiménez y Ramón Pérez de Allá. Juan Ramón ya habla del primer Carne, pero todavía no hemos llegado a la antología del 14 de Alexandre Plano y hemos cambiado el cano. Y ya estaba interesado por la obra de Carne quien, por cierto, tiene sus artículos en el Semanario Españal sin recoger. Artículos muy importantes en ese debate. Porque, ya digo, esto nació de la convicción de mi maestro, Antonio Villanova, que es un ejemplo, no lo pondré como ejemplo, de esta especie de hiato, ¿no? Los datos no fomentan el hiato, fomentan divergencias y convergencias, pero en relación. Bueno, una segunda línea de fuerza es la crítica literaria. Quizás porque decía, ahora decía cuando decía Jordi, lo de equipos decía un colaborador en mi equipo, Marcelino Jiménez, que hizo la tesis sobre el diascanero conmigo, que había sido un proyecto que el ministerio había financiado durante 25 años y la historia de la crítica literaria española. Porque tengo la convicción de que la crítica literaria debe dejar de ser una disciplina ancillar en el escenario de la historia de la literatura. En el debate crítico afloran aspectos y matices que atañen al texto literario. Yo no he visto mejor artículo sobre Madame Bovary que el que escribe Charles Baudelaire. Soblerby. ¿Por qué tengo que presentirles? Pero no sólo a la conciencia estructurante del texto, sino también al contexto cultural, político, social, que si abandonamos o lo colocamos ahí en un terreno muy ancillar, la crítica literaria barcelonesa ocupa un lugar de privilegio en el territorio de las letras españolas. En ocasiones, el medio y el crítico son catalanes, periódico. En otras ocasiones, tan sólo es el medio. Pero voy a poner algunos ejemplos relevantes, los que además, claro, no puedo exponer aquí los pormenores. José Eixard y el Teatro de fines del siglo XIX. El Teatro en Castellà, no me refiero. Él es quien convierte en un autor de perfil imprescindible para el Teatro Español a Benito Pérez Galdós, que había iniciado en esa polémica que se desata con el prólogo de Mopassin en el año 87 a Pérez de Jean, que se llama Le Gaumann, entre la novel·la dialogada y la novel·la que tiende hacia lo que será Prus, hacia el monólogo interior. Entonces, Galdós, a diferencia de Clarín, por ejemplo, prefiere a veces la novel·la dialogada. Lo hace en realidad en el año 89 y lo volverá a hacer en el abuelo, por poner las que me dían 10 años. Eixard se da cuenta, Eixard muere muy joven y no puede continuar la trayectoria de Galdós. El otro día explicaba que la relación de Galdós, Galdós era un jacobino, nunca entendió bien la cultura catalana. Un libro del norteamericano de hace ya un siglo, casi. Hablaba de un título en castellano, pero nunca se tradujó un cruzado liberal español. No entendió, era un jacobino de los pies a la cabeza, pero en cambio él sintió una enorme pasión por los círculos culturales barceloneses, especialmente los teatrales. En el siglo XX, y ya cuando en el año XII empieza a quedarse ciego, desde el año XII al año de su muerte, ahora en enero se cumplieron 100 años, viene siempre que se estrena la obra en Barcelona. Está un mes. Cuando la estrena la Xirú, seguro que está un mes. Entonces hospedaba ahí en un hotel que ha desaparecido, ahí en la plaza de Cataluña, el Hotel Continental, hay uno, pero no es el mismo. No es el mismo, lo había hablado con los dueños. Y de ahí pues lo acompañaban, tenía una obsesión, una verdadera obsesión, por Beethoven y por los cuartetos de Cuerda, y lo acompañaban al Palau, que era el que quería contar. D'al dos conocían al Cisullé, que vivía en el número 38 de la Rambla de Cataluña, no ahora la edifición no es el que vivía en el Cisullé, pero es una edifición más moderna. Lo conocen el 84, epistolarmente, a través de José María de Pereda. Empeza una relación y se van mandando lo que publican. Luego se conocerán personalmente en la exposición de Riusi Tablet, en el 88, en el mismo tren en el que viene Emilia Pardo Bazán, porque es un escritor muy próximo a Sagasta. En fin, entonces se encuentra con los amigos barceloneses. Bien, desde el principio cuando le manda la papallona, porque luego Isar mandó traducir la papallona en arte i letra, luego hablaré de eso, a la mariposa. A lo más la traducción es de Felipe Venicio Navarro, que está desatendido. Es un hombre puente entre la cultura catalana y valenciano, entre la cultura catalana y la cultura española, entre la cultura de Barcelona y la cultura de Madrid. Es el traductor de la papallona. Lo lee, le dice en carta que hace esfuerzos, pero le está diciendo siempre lo mismo. ¿Pero por qué usted no escribe en castellano? La poesía escriba en catalán, pero la novel·la escriba en castellano. Bien, no sé si suya aguanta como puede. Incluso se respalda en la opinión de Pereda, que dice cómo van a hablar los ciudadanos, los habitantes de Valls, que es bilaní, pues tienen que hablar en catalán, o pueden hablar de otra manera. Teniendo presente de que Galdós es el primer escritor espanyol, peninsular, antes que Sade Quiros, que dice que el gran problema del novel·lista, lo dice en el año 70, no ha empezado ni siquiera la primera serie de los episodios. Y lo refleja bien en la exposición, que ahora hay en la atletica nacional. Dice, el problema que tengo yo es el lenguaje narrativo. Tengo que crear un lenguaje narrativo y tengo que darle un lenguaje a los personajes. Todos los personajes de Juan Valera, Pepita Jiménez habla como Juan Valera. Los personajes de Galdós se esfuerzan el novel·lista para que el lenguaje de Jacinta no sea el mismo que Fortunata, porque no puede ser el mismo. Porque esa es la lección del realismo francés. Esa es sobre todo la lección final y no lo ver y la lección naturalmente continua de Emile Zola. Bien, les cartes van així, hasta que Galdós publica en el año 87, en cuatro tomos, en cuatro tomos habló del año Fortunata y Jacinta. I, bueno, no sé si su ye le escribe, la novel·la magistral, la creación de la atmósfera, los personajes, y termina el parro de la siguiente manera. ¿Y por qué no la he escrito usted en francés? Esto dice la carta que está conservada. Bueno, Joan Maragall y la invención de la literatura del siglo XX, la gran aportación de Molas. Yo quiero también mencionar, en esa de la crítica, a un gran crítico, una personalidad por la que he tenido verdadera obsesión. Estuve a punto de preguntarte si había tenido algo que ver en la organización de la exposición del 37. Este personaje es intelectual, soberbio, que es Alexandre Plana. Conocido en la literatura catalana, porque, claro, la hizo la edición de la antología del XIV y tal, conocido también por unos textos poéticos, pero por la crítica teatral que había empezado a hacer en el pueblo catalán año cinco, año seis, más o menos, con Alomar, por ahí hablaba ahora de memoria. Pero, claro, Plana tiene una influencia, una papel decisivo. Yo estoy por decir que en los años de la gran guerra es el mejor crítico de la literatura espanyola. Desconocido. O sea, pero de qué, eh? Le hablo de catedráticos de universidad de literatura espanyola. ¿Y qué habla usted? Bueno, basta con cogerla en la vanguardia las ideas y el libro, sección que él tiene entre el XIV y el XVIII, y de eso se ocupa muy poco de la literatura catalana, porque se ocupaba Montoliú, se ocupa algo de la literatura francesa y se ocupa mucho de la literatura espanyola. Y, claro, Alexandre Plana se da cuenta de la importancia que tiene meditaciones del Quijote, se da cuenta de la importancia que tiene Niebla, de manera que, cuando un amuno en el año 35, la tercera edición de Niebla dice que el crítico que se dio cuenta de la broma de lo que Vilanova llamaba el bufo grotesco que he hecho aquí es el crítico catalana de Alexandre Plana. Por cierto, la correspondencia entre Plana y Unamuno está en la Casa Museo Unamuno y es una correspondencia que se inició en el XIV. Como decía Jordi, estas correspondencias son, bueno, sin esto no haría herramienta. Pero una cosa más, yo de cómo descubría Plana, no creo que por... bueno, he sido siempre muy aficionado a los periódicos, pues, por una cuestión, Juan Guerrero Ruiz, el secretario de Juan Ramón Jiménez, en las conversaciones con Juan Ramón, le dice Juan Ramón, no te olvides de mandar un ejemplar a ese gran crítico, Barcelona, o catalán, Alexandre Plana, y eso que Juan Ramón nunca estuvo en Barcelona, que se hace no bien. Y además, Plana, que éramos sexual, le mandaba un ramo de rosas amarillas cada vez que cumplía. No olvidemos que Plana es el gran protector del primer pla. Padre Grisio, detrás de pasapórmal. Es fundamental, absolutamente fundamental, pero luego fue crítico musical. Discofi, era el ciutadano que empleaba. Es una personalidad que merecería, no, ya ha tenido una tesis, pero ya hace muchos años, y ligada al teatro, no, de gran envergadura. De gran envergadura. Este hombre que estudió derecho, que era el abogado del sindicato metalúrgico, que era un hombre importante, que tenía la Nube de Defenses, bueno, en fin. Crítica literaria, ahora, no por un catalán, el Aragonés Benjamín Jarnés, durante la Segunda República en la vanguardia, yo creo que es uno de los críticos de referencia. Posiblemente el otro en Madrid, en La Voz, que es el periódico, el vespertino del sol, Juan José Domenchina, muy próximo a Zanya. Crítica con el seudónimo de Gerardo Rivera. Antonio Bilanova, desde el Semanario Destino, desde marzo del 50 hasta marzo del 66. Es evidente que Bilanova está atento a Pla, a Sagarra, arriba, a Carne, a Espriu, incluso a alguien que tengo aquí, que empezaba, María Aurela Camán. Pero está atento también a toda la serie de escritores. Por ejemplo, la crítica de Ángel Ciaramente Humano, el primer libro de Belas de Otero, es una crítica que le da 100 vueltas en penetración a la que hizo Emilio Alarcos, que luego fue especialista en Belas de Otero, en un periódico de Valladolid. Entendiendo eso que ha dedicado un número ínsula este verano, con unas colaboraciones un poco paradójicas, el sistema binario de la cultura catalana. Y voy a mencionar el último caso en el que estoy trabajando. Me permitís una anécdota que no me vaya. En esta película que he mencionado, mientras dura la guerra, por tantos conceptos erróneas, hay una escena que a mí me produjo verdadera desolación. Como historiador se encuentra en Salamanca un amuno con una patrulla de la falange, y uno de los falangistas le pide un autógrafo. Y el falangista, compañero del falangista, le dice, ¿para qué le pides un autógrafo? Si tú no sabes leer. En Salamanca estaba, en ese momento, un señor que era catedrático de indoeuropeo, que había traducido el diálogo, iba a traducir el diálogo entre Hitler y Franco. Jo ni se ridojo, Luis Felipe Vivanco. Sí, hay un contacto evidente y hay una adulación de un amuno. La primera antología de un amuno en el año 41, una antología muy suigeneris, la hace Luis Felipe Vivanco. En una editorial que se llama, algunos libros los tengo que me los regalasteis tú. Fe, ya saben ustedes que quiere decir fe. No engañemos al personal, hombre. Esca, d'olforo, no puedes ir a ver las películas. No engañemos al personal. Eso es muy astuto. No es exquisible. Bueno, Antonio Tobar, después de presidir el acto por el que Francisco Franco fue nombrado honoris causa de la Universidad de Salamanca en el año 52, un año antes de que yo naciese. Bueno, se fue corrigiendo, fue corrigiendo sus postulados y llegó a ser el crítico literario de una revista importante del Grupo Godó, la Gaceta ilustrada, que es un semanario que tenía competencia de público con destino. Y ahí hizo crítica literaria desde el 62 al 82, 20 años y atendió rigurosamente a toda la literatura catalana que él consideraba que tenía, sobre todo, aire de controversia. Mauricis Arramía, Julián Marías, importantísimo. Ese capítulo es importantísimo. Ya estoy hablando, evidentemente, de unos momentos que alcanzan incluso al final de la dictadura. Bueno, y la tercera línea de fuerza de la que quería hablar un poco más extenso, pero si no, no pasa nada. Cada vez estoy más convencido de ello. Ya lo decía Flaubert, aunque lo decía todo. Flaubert es un monstruo. Por cierto, el epistolario de Flaubert es tan importante como su obra, porque desde luego te dejan patir difuso, lo sabe todo. Pues bien, las obras literarias no son meteoritos caídolas. Evidentemente estamos en un periodo este que marca, el que marca este simposio, que aparece, claramente, en el que pasamos del producto artesanal a la industria del libro. Entonces, el mundo editorial, las ediciones, los directores editoriales, los agentes literarios, o antes de que se llamaran así, la industria del libro es, por excelencia, una industria barcelonesa. Las obras publicadas en Barcelona, muchas de ellas, forman parte del canon de la historia de la literatura española. Voy a poner tres casos. Tres casos? Sí, me da para hacerlo. El caso de la colección Arte y Letras, que Ishar funda en el año 81, para poner en marcha, en fin, la colección Arte y Letras, para poner en marcha, junto con una revista que se llama Arte y Letras, con el mismo armament, y que propone una renovación de la novel·la penínsular desde los postulados del realismo y del naturalismo francés. Ishar y su primo Olier ya habían estado en París. En la revista, Clarín publica, como descubrió un profesor magnífico, profesor mío, Sergio Becer, los canónicos artículos sobre el lenguaje narrativo que tituló Clarín del estilo en la novel·la, los publica entre el 82 y el 83. Y en esa colección, Vera Luz, en el 84, el primer tomo, en el 85, la regenta, como mezpolo e ilustraciones de Joan Jimona. En esa colección, en esa colección de Arte y Letras, se publica el sabor de la tierruca de Pereda, con un prólogo complaciente y discrepando de Benito Peredal II, que prólogo muy pocas cosas. La versión naturalista de Marta y María, porque cuando Armando Palacio Valdez hizo católico, depuró él mismo la novel·la. Para mí el 886, la colección, la editorial cambia de dueño. Y entonces es Daniel Cortez, el propietario de Arte y Letras. Y Siar sigue teniendo influencia, pero menos. Si el que se publica allí, uno de los primeros octaniers de nombre, los Pazos de Ulloa. O se traduce la papallona, por un crítico demasiado olvidado, Felipe Benicio Navarro, que no era creador, pero que sabía una barbaridad y sobre todo sabía una barbaridad de literatura francesa, porque sí que se leía las novel·las de Zola, sobre todo cuando Zola adquiere gran popularidad, que no es con las moar, con la taberna, más lo sé muy bien se llama así, del 77, sino con Nana, que es el gran escándalo en el 80. Nana cuya traducción al español la hacen dos amigos de Clarín. Uno de ellos, Adolfo Posada, el otro no me atrevería a decir. Y el prólogo de la primera edición de la traducción, Zeta, es a Zeta, responde a Clarín. En ese momento he estado firmando una oposición de Cato, Zaragoza, y no era conveniente que le pusiera el prólogo. El más se firmaba Zoilo, Zoilito. Segundo aspecto que comento, la invención de la literatura española, sí, Joan Maragall, Joan de la Diana, estos tienen nuevo pulso, estos señores Barroja, de Vida Sombrías, el Alma Castellana, de Azorín, sobre todo millor de una uno, claro, esto es un nuevo pulso, es un pulso más afín a nosotros, los modernistas. Pero, claro, detrás tiene que haber algo y hay algo fundamental. No reivito a estas páginas que tengo ahí marcadas, lo que esto aún lo tengo que reescribir. En el año 2 se pone en marcha una colección que se llama Biblioteca de Novelistas Españoles del siglo XX, la pone en marcha la editorial de Manuel Enrits y Girona, y el director editorial de Santiago Valenti Can, que, por cierto, como Soler, también había estudiado con Giner, Santiago Valenti Can, había estudiado con Giner y con Clarín, era hijo de Santiago Valenti de Bóquera, médico. Santiago Valenti Can pone en marcha eso, en los diálogos epistolares que se conservan en la biblioteca de Cataluña, casi todos, son graciosísimos, porque, claro, un amuno le dice, bueno, esto es muy precipitado, año 2. Ya veremos cuando pase un siglo si queda algo de esto. Basta mirar los primeros títulos. Amor y pedagogía de un amuno, la voluntad de Azorín, el mayorado del Abra, de Pío Barroja, acertó o no acertó. Eso en el año 2-3. Ese mismo año 2 se publica en libro la primera edición de Antonio Alcastricismo, en la colección de Biblioteca de Ciencias Sociales, que era una biblioteca muy indicada al renacimiento, había que intentar que las naciones latinas tuvieran algún papel, dado el descrédito que los anglosajones se habían vertidos sobre nosotros. Sin ese mundo, la literatura española no hubiera amanecido, o no hubiera amanecido ahí. Y, claro, realmente el modernismo, yo tengo aquí la frase así, el modernismo abrió el camino a los modernistas. Revienta un poco y es un poco pesado. Y, además, siempre lo digo, ya sé que esto no es políticamente correcto, es un poco del imperialismo de la literatura española, que es la única relación con la literatura hispanamericana. Hombre, sí, con Darío, con Rodó, bien, pero otros si no se conocían. Las relaciones son con el modernismo. Y dale, y dale, y dale. Ya sé que usan lengua distinta. Que no va por ahí, que no va por ahí los tiros. Bueno, si se escucha a los propios modernistas. Juan Ramón, relaciones con la literatura hispanamericana, con Darío y con Rodó, exclusivamente. Unos poetas peruanos se inventaron a una mujer, Georgina Hamner, para que le mandara los libros de Juan Ramón. Luego la tuvieron que matar, porque Juan Ramón quería ir a Alima, a conocer a la interpreta, más allá de las anécdotas. Bueno, termino enseguida. Quiero decir que, miren, en esas discusiones entre Santiago Valentí Camp y Unamuno, Unamuno le manda el texto de Amor y Pedagogía. I Camp, le dice, hombre, es que Enrich dice que tiene que tener tanta extensión, este volumen. Y entonces Unamuno no quiere colocar ahí nada. Y hace un arte de hacer pajaritas. Y entonces la crítica americana, tan escuña, la Escuela de Chicago, prestina a usted de que el autor de se puede más rumbo, lo va todo libre. Buscando relaciones entre las pajaritas y la novela. Si hubiera ido la pistola, se daría cuenta de que era pura cuyuntura. Bueno, y finalmente, en el mundo editorial y la primera posguerra, que era lo que yo quería contarles, y no les puedo contar. Claro, Carmen Laforet y el Premio Nadal del 44 abren la narrativa castellana desde la revista Destino. En el año 47, ahora se va a cumplir el centenario de su nacimiento Miguel de Líbes, ganar el premio con la sombra de cipres, esa largada. Pero... Perdón, el editor del Destino es un editorial fundamental. Pero los son otras ediciones del Zodiaco, donde publica Cella, Janès, Noguer, claro que Noguer, la dirigía Pepino Pardo, José Pardo, que había sido censor después de Martín de Recuerfo, el país anomío, no? El mundo editorial, y una cosa que tengo que decir, no me la dejan decir, porque incluso en la vanguardia, vi que habían hecho un retoque que me sonó a un poco de censura, eso me llevo bien con Sergio. Lara, cuando pone en marcha el Premio Planeta, en 1952, le ofrece el Premio a Camilo José Cella. Hay documentación. No me lo muevo el momento. Dice, bueno, la contrapartida es que tú publiques pabellón de reposo. Pabellón de reposo, la novel·la sobre el sanatorio, esta novel·la un poco autobiográfica, porque Cella había estado sanatorio de tuberculosis dos veces. Entonces, pabellón de reposo se había publicado en el 44, y Afrodisio Aguado quería reditarle. Y en una carta, Lara le dice que la ha leído María Teresa, por eso el planeta se celebra el 15 de octubre, y no la ha gustado, por tanto no se publica la novel·la. Pero él sigue insistiendo que le ofrece el Premio Planeta y él se niega. Luego no se negó años después con la Cruz de San Andrés, pero tenía que no se negó y sobre un texto. Miren, termino ahora Cilla. Este libro, este libro es una gozada esta primera parte, ahora se ha reditado, una gozada. Yo a Maria Aurelia la conocí porque era muy amiga de la novel·la, pero libros como estos que no son citados, y digo que, miren, todas las marcas sale Cella por ahí... Este libro se publicó en el 70. El leo y finalizo. El nuevo leo en la lengua que está escrito. El nuevo vicesecretario de Educación Popular, don Gabriel, ha salgado, toma posesión del cargo. Madrid 9, es 9 de octubre del 41. Al trasladarse los servicios de la subsecretaría de la prensa y propaganda al partido, creó por el caudillo y jefe nacional de Falange la vicesecretaría de Educación Popular que viene a reunir dentro de Suseno, todos los que hasta entonces venían dependiendo de ante dicha su secretaría. La vanguardia, 10 de septiembre del 41. Juana Parísio, nuevo delegado nacional de prensa. La delegación nacional de prensa asume todas las funciones y servicios de la extinguida dirección general de prensa. La vanguardia, 17 de octubre del 41. Maria Auregar va recogiendo noticias de la vanguardia. Juana Parísio es el gran protector de Cella, sin tener ninguna formación especial el carnet de periodista en mayo del 43 y eso le permite sobrevivir en arriba y en los periódicos del movimiento. Pero claro, el retrato que hace de ese momento, después del conocimiento de la prensa, de Maria Auregar es magnífico. A la vanguarda d'aquest no-realisme hispànic, apareixia, amb una prodigiosa empenta, un escriptor que va a aconseguir l'aire de profeta Illuminat, de Percurso d'Als von Stem, independentment dels judicis que els especialistes en literatura vulguin fer de la seva obra, Camilo José Cela va produir uns ses tosiasmes apassionats a tot nivell. La seva obra i la seva persona eren una sola cosa i els sestronismes en què va decorar la seva vida literària farien empallir-hi d'emveja els més llançats dels nostres joves histrions. En acabar la dècada del 40, la Vox Popoli explicava que l'èxit de l'autor s'havia traduït ja en moneda contant i sonant, que va a augmentar el respecte que se li tenia. Estos textos i otros me llevan a ver si lo termino de alguna vez, a estar escribiendo desde hace casi diez años, muchas documentaciones, o sea, de salísima documentación, y si no, pues... Las relaciones de Cela con la cultura catalana, entendiendo la cultura barcelones, mundo editorial, en fin, y demás. Relaciones que son muy importantes porque verán dándole vueltas, y eso, y profesores y grandes amigos, a los manuscritos de la Colmena, empezando por el profesor Dario Villanueva. El manuscrito de la Colmena, que ahora está en la Biblioteca Nacional, porque la hija de Noel Salomon, catedrático de literatura española y miembro del Partido Comunista Francesc de Burdeos, lo encontró y se lo cedió a la Biblioteca Nacional, es el manuscrito que se presentó por Cela a la censura y su último con mil pesetas que le había pagado un editor barcelones, Carlos Fernando Maristán, que vivía el Carre Paúdova, donde vivía su hija soltera, para editar una edición de zodiacos, y de ahí que fuera el principio de una trilogía, iba a ser un vexel. La censura acabó con ello. Es más, se intentó hacer, que esto, tengo todavía que documentarlo del todo, una cosa que en literatura catalana es bastante más frecuente que la literatura castellana, que es que sí va a ser una edición de la Colmena, en Barcelona, pero ponéndole pie de imprenta, Moltes gràcies. Continuem ara amb l'intervenció de la Marició Genuet. Vols veure qui millor a mi? Bon dia. Reitero les gràcies a tothom. Les gràcies també ara mateix a la Dolfor Sotelo, per la seva interessant ponència, i agrair-li també que ha fet la primera citació de dona, en tot el Congrés, la Maria Aurelia. Això escrivia en català i era dona, costa que aparegui. Jo ara us parlaré sobre canvi polític a relacions culturals, he fet una petita modificació en el títol, que he introduït aquest concepte de diplomàcia cultural, perquè és l'enfoc amb el qual jo parlaré d'aquestes relacions. I veureu que, de fet, és un exemple de coses que en aquí ja s'han estat dient, i d'altra banda que m'he adonat amb les exposicions que ja s'han fet, que segur que per estar més atenció a coses que ja han sortit en aquí, i el que han escrit els seus autors, en ricaria molt l'enfoc. Les crítiques, els comentaris que em pugueu fer de cara a millorar-ho, seran molt benvinguts. Us parlo sobre relacions catalani-alemanya a l'etapa, la primera meitat del segle XX, que ja ha comentat el Jordi Casassa sobre la seva rellevància, i, de fet, ja disposem diverses aportacions que atracten aspectes, i, particularment, també d'aquest compèndi dels carrers de frontera en català i alemany dirigit per l'Arnau Pons i la Simona Escravec, que es va publicar el 2007, coincident amb la Fira del Llibre de França, que tenia com a convidada d'honor la cultura catalana. Me'l tornava a mirar aquests dies per preparar el meu treball. Un compèndi, a mi em sembla extraordinari, per la exhaustivitat i perquè les contribucions que inclou són sintètiques, però són d'una gran qualitat. El que no disposem fins ara és d'una perspectiva de trajectòria històrica d'aquestes relacions. Jo mateixa em vaig intentar fer un inici en aquest sentit, un breu inici amb una contribució que se'n va permetre a fer el llibre de Claus Jürgen Nagel sobre Catalunya explicada als alemans i que després amb un llibre d'omenatge en el Pere Anguera vaig completar una mica, però falta molt en aquest camí. La presentació que ara us faré vol intentar avançar, en oferir aquesta mena de perspectiva, produptant una línia d'enfocament específica, la del desenvolupament de la diplomàcia cultural catalana alemanya, una línia de recerca que des de la perspectiva historiogràfica, a nivell europeu almenys, cada vegada té més rellevància. Però fer-ho en aquest cas concret que jo adopto, doncs sóc conscient que he no estat gent de problemes i contradiccions. En primer lloc en relació al concepte mateix de diplomàcia, doncs no em puc reclusar en la definició més habitual, tal com apareix també, per exemple, el diccionari de la Lengua Espanyola de la Real Acadèmia, que en concepte comactors fonamentals, els estats en les seves relacions entre ells, perquè és clar que, llavors, Catalunya en quedaria fora. Adopto, doncs, una idea de diplomàcia més nostrada, si voleu, però que em sembla prou apropiada per referir-nos a les qüestions culturals, la que en considera, com a principals agents, els representants de la nació. Històricament, els origens de la diplomàcia cultural el situem al darrer quart del segle XIX, quan les potències europeies comencen a valorar el paper de la projecció cultural exterior, com a instrument de propaganda nacional i d'expansió del poder, a partir de les hores les diplomàcies cultural i científica passen a constituir, cada vegada més, un indicador significatiu del lloc ocupat pels respectius estats en l'equilibri internacional de poders. Des d'aquesta òptica, en el cas català, els origens de la diplomàcia brutal el situarien més tard que pels inicis del segle XX, el moment de la institucionalització del nacionalisme polític. Cuaran prat de l'arriba, un dels fundadors de la Lliga Regionalista el 1901, arribo a la presidència de la Diputació de Barcelona, impulsa la creació del Institut d'Estudis Catalans el 1907. Un any abans, prat a qui s'ha qualificat de Germanòfil de Pedro Picada, havia publicat la nacionalitat catalana obra teòrica culminant del catalanisme, on presentava el moviment nacionalista romàntic alemany i la seva realització en la imperi com un model a seguir per Catalunya. El primer objectiu de l'Institut d'Estudis Catalans era modernitzar la llengua catalana, però després les seves ambicions es van ampliar a més de la secció de filologies, van crear la d'història, arqueologia i la de ciències i una de les tasques que es proposa l'Institut és promocionar els intercanvis amb les altres entitats acadèmiques exteriors amb les quals tenia relació. Quan es crea la mancomunitat de Catalunya el 1914, que impulsa la institucionalització de la cultura catalana, milloren les possibilitats de coordinar les accions de projecció exterior. A partir de 1915 l'Institut col·labora en la convocatòria dels cursos monogràfics dels estudis i intercanvis de la mancomunitat de Catalunya en el marc del qual comencen a venir a Catalunya alguns dels científics més importants del moment. El 1923 l'Institut d'Estudis Catalans consolidada a la seva rellevància internacional ens ha admès a la Unió Acadèmica Internacional surgida després de la Primera Guerra Mundial. De tota manera el cop d'estat de Primo de Rivero el setembre d'aquell mateix any significa un cop molt fort per als intents de desenvolupar una diplomàcia cultural catalana. En segon lloc, si ens atenem el cas concret de la diplomàcia cultural catalana o alemanya és necessari consignar la situació de gran descompensació existent entre dos protagonistes. En paraules de Jordi Gener no només per la diversa importància riquesa i pes de la producció d'en dues cultures sinó també per les diferents realitats geopolítiques i demogràfiques i per les seves trajectòries històriques. Donades la gran superioritat del desenvolupament científic cultural d'Alemanya a les hores un referent internacional i les particularitats polítiques de Catalunya el coneixement i la influència de la poderosa cultura alemanya a Catalunya van ser sempre molt més grans que no pas a la inversa. Tot i això durant el període que tractem la gran enviació cultural i científica dels alemanys va fer possible que una part reduïda dels seus cercles disponistes s'interessés per Catalunya perquè va ser a través de l'Hispanisme que aquests científics arribaran a la catalanística. La premissa més rellevant de la que parteixen els estudis sobre la diplomàcia cultural és que a diferència d'allò que habitualment s'ha defensat la cultura i la ciència no són essencialment apolítiques. Michel Ache ha subrellat que la ciència i la cultura mantenen amb la política una relació de recursos mutus en els ordres tan humà com institucional i ideològic discursiu. En aquesta presentació ens fixarem en la conjunció de recursos humans, institucionals i discursius en la diplomàcia cultural a Catalunya alemanya. No farem una exposició exhaustiva, sinó que atriarem alguns exemples il·lustratius. Si en tots els nacionalismes la cultura i va jugar un paper destacat com a instrument de legitimació de la identitat nacional i de mercat de reconeixement internacional, el seu pes va ser encara més rellevant en casos com el català donat que la manca d'un estat propi feia que no pogués disposar de les eines de la diplomàcia tradicional. Però paradoxalment, tot i aquesta transcendència de l'element cultural entreter-se d'una entitat territorial supestatal, les possibilitats de desenvolupar una diplomàcia cultural articulada eren molt mimbades. Durant la major part va disposar d'òrgans polítics de govern i les competències en aquest àmbit van ser sempre poc rellevants. Des dels orígens en la renaixença, el catalanisme cultural va estar fortament influït pel món acadèmic i històric literari del romanticisme alemany. La influència de la cultura germànica es traspassà després a modernistes i noucentistes. Les principals disciplines en què es desenvoluparen les relacions mútues foren sobretot la filologia romànica, però també la historiografia i l'archeologia. El primer president de l'Institut d'Estudis Catalans, el medievalista Antonio Rubio Illuc, va mantenir una estreta amistat amb el també medievalista i hispanista de la Universitat de Friburg, Heinrich Finke. Finke va arribar a Barcelona per primer cop al 1892, per tant, d'investigar a l'arxiu de la corona d'Aragó. Entre el 1907 i el 1922 va publicar els tres volums de la seva obra Acta Aragonència. Centrada en la política exterior i eclasiàstica de la corona d'Aragó, que va tenir un gran racó internacional. Va fundar i presidir l'Institut científic d'Orientació Catòlica, Gürres Gueselchaf, amb el qual Rubio Illuc va col·laborar. Des d'aquesta institució, editar a partir de 1928, el espanyol chef d'en Gürres Gueselchaf, tal vegada a la revista acadèmica alemanya sobre cultura hispànica més destacada, que va incloure numeroses contribucions a l'entorn de la cultura catalana, tant per part d'acadèmics catalans com a l'amanx. Finke va fer viatges constants a la capital catalana i va ser nomenat doctor Honoris Causa per la Universitat de Barcelona. Una part destacada de la seva obra la va dedicar a les relacions polítiques entre la corona d'Aragó i les terres alemanyes a l'etapa medieval, però també va escriure algunes pàgines sobre la renaixença catalana i sobre el desenvolupament cultural i polític de Catalunya el segles 19 i 20. El 1917 va impartir una conferència a la Universitat de Bonn sobre Catalunya i la política espanyola, i coincidint amb l'exposició internacional de Barcelona del 1929, va participar en set altres professors alemanys, el Congrés Internacional d'Història, que es va celebrar la capital catalana. Des de Friburc va capitarejar el núcle alemany més important, d'historiadors de la corona catalana aragonesa. Entre els seus deixables destaca Ula Daibel, qui amb la seva obra sobre la reina Leonor de Sicília, es posa de Pere IV d'Aragó, publicada en català, va guanyar el premi petxot i va esdevenir membre d'alcadèmia de bones lletres. Qui veieu les pàgines que en el prole dedica a Finque, també fa referència a que Bernils, que en parlarem una mica més endavant, va ajudar-lo a la traducció, els contactes que va tenir l'Institut d'Estudis Catalans, la Biblioteca de Catalunya, en Vallgi i Taberné. També fou de xeble de Finque i Johannes Wynke, que va treballar sobre la relació de l'Estat i les lesions del Torris de la Corona d'Aragó. Va ser doctor Noris Causa per la Universitat de Barcelona, va ingressar com a membre de la Secció Històrica Archeològica de l'Institut d'Estudis Catalans. Pel que fa a Rubió i Lluc, Germanòfil durant la Primera Guerra Mundial, va ser nomenat doctor Noris Causa per diverses universitats alemanyes. El seu de xeble, l'historiador Ferran Soldevila, la mancomunitat de Catalunya li va atorgar una beca per treballar en Finque a Alemanya. Encara que la dictadura de Primo de Riviera no s'havia de dir beneficiar-se. L'any 1925, Soldevila va dedicar a Finque un article d'omenatge que es va publicar a la revista de Catalunya. També va ser seguidor de Finque, l'historiador medievalista Valls i Taberné, que va col·laborar repetidament els espànics eforts xunguen. També va mantenir una copiosa correspondència amb destaquets intelectuals catalans que m'han fet llargues estades alemanya, com Pere Vosginpere, l'arqueòleg català més destacat de l'etapa, o l'especialista de literatura catalana medieval, Jordi Rubio i Belaguer, fill de Rubio i Lluc, dels qui parlarem també més endavant. Estretament vinculat a l'arxiu de la corona d'Aregó, que dirigia des del 1929, vaig i Taberné, ja en el franquisme, el qual seria fi, visitaria, a l'hivern del 1941-1942, la societat de foment de les relacions culturals germano-espanyoles, més influent durant el nacional socialisme, la societat hispano- germana de Berlín, i faria una gira de conferències per Alemanya, que el portarien també a Leipzig i Greifswald. En l'àmbit literari, el dramaturg de la renaixença catalana, que durant les primeres dècades del segle XX, va solir més influència internacional, i el guimarà. El seu drama Terra Baixa va ser el més representat i traduït de la dramaturgia catalana. A l'Alemany el va traduir el romanista i espanista Eberhard Fogel, qui també traduiria altres escriptors catalans coetanis, com Ramon Casellas, Victor Català, Josep Pous, Prudència Bertrana. Fogel va presidir els llocs florals patrocinats per l'Ajuntament de Barcelona el 1911, que va ser l'aigua de socialització de la catalanística extranjera amb els literaris catalans. Amb anterioritat, Fogel ja havia pres part al primer Congrés Internacional de la Llengua Catalana de 1906, que va marcar una fita en l'internacionalització de la Llengua Catalana. Entre els promotors d'aquell congrés, si troba un altre romanista destacat, Bernhard Schädel, a les hores professora a la Universitat de Halle, on va donar origen a l'anomenat cercle de catalanística de Halle. El seu interlocutor més destacat en terres catalanes va ser el mallorquí Antoni Maria Elcube, qui va aconsellar sobre l'evolució de la fonètica catalana. El 1904, Schädel impartia a la seva universitat el que sembla que fou el primer curs de catalan en una universitat alemanya, i a casa seva va crear un institut català amb una destacada biblioteca de catalanística. El 1906 va acompanyar el Cove a l'excursió filològica dels Pirineus fent entrevistes sobre el lèxic català donant un mes i mig de la qual ha quedat el diatari el Cove. El Cove va ser qui va llegir la seva contribució, la de Schädel, al primer Congrés Internacional de la Llengua Catalana al 1906, perquè Schädel no hi va poder assistir per incidències personals, i Schädel també va jugar un paper rellevant en la fundació del mateix Institut d'Estudis Catalans. Va ser membre corresponent de la Reial Acadèmia de Bones Lletres i de l'Associació Artística Arqueològica de Barcelona. Per la seva banda, el Cove va passar llargues temporades a Hale el primer viatge a l'estiu del 1907 que s'hi va quedar quatre mesos. La relació de Schädel i el Cove va obrir la possibilitat de l'estada de vacàreix catalans a la Universitat de Hale, però per fer-ho efectible va ser necessària la col·laboració de l'Institut d'Estudis Catalans i de la Diputació de Barcelona. El 1905, Schädel s'havia ofert el Cove per impartir personalment a la seva universitat les classes que fossin necessàries per la formació de joves catalans en lingüística romànica i edició textual. Un cop convençut, prat de l'arriba per mediació del Cove, la tardor del 1908, l'Institut català en nom de la Diputació de Barcelona va convocar un concurs oposició per otorgar tres beques que van recaure en Manuel de Montoliu, Pere Bernils, que hem citat abans i Antoni Griera. Van surgir desabinences entre els vacats i Schädel. Segurament això va incidir en aquest últim abandoner en gran part el seu interès per les qüestions catalanes quan a partir del 1911 es va traslladar la Universitat d'Emburg on el 1917 hi van fundar l'Institut Iberoamericà d'Emburg. També hi devia contribuir el distanciament entre el Cove i l'Institut d'Estudis Catalans. De tota manera, els tres vacats van establir relació a Halle amb el professor Hermann Sogier que era membre correspondent de l'Associació Artística Archeològica de Barcelona. Els vacats li van dedicar un volum l'any 1916 i per la seva part Sogier va sedir a l'Institut d'Estudis Catalans el manuscrit del llibre dels Àngels de Francesc Zeiximenis de final del segle XIV que formava part de la seva biblioteca. Pel que fa els tres vacats, tots tres van esdevenir reconeguts especialistes en literatura catalana. D'altra banda, tot i les desabinences que hem comentat el pas de Xèdel a l'Universitat d'Emburg va obrir les portes a la presència de la cultura catalana en aquesta universitat. Xèdel va solicitar a Rubió i Balaguer que impartís cursos al seu seminari de romanística. Aquest va poder tenir el 1913 una pensió de la Junta d'Empliació i d'Estudios que li va permetre ampliar estudis d'Emburg a l'hora que impartia classes com a elector d'Espanyol i català. Durant l'estada va arribar a catalogar 186 còdacs d'Alemanya, 186 còdacs de Ramon Llull i de nou a Barcelona el 1914 va fundar la Biblioteca de Catalunya que va dirigir. Tan Rubió i Balaguer com Montolu i Bernils durant la Primera Guerra Mundial van formar a part, van integrar la Unió d'Intelectuals i Scientifics Catalans amics de Germània que tenia l'objectiu de difondre la cultura i la ciència alemanya a més de frem anar les difamacions contra aquest país. Aquests amics de Germània van impulsar els cursos d'extensió universitària i espanyol alemany que van tenir lloc a Barcelona el 1917 i que van constar de 30 conferències impartides alternativament per 14 professors alemans i 16 espanyols sobre temàtiques científico-acadèmiques variades en seus diverses institucions a Barcelona, la Teneu-Bursal-L'Unès, la Universitat de Barcelona, etcètera, perquè tenim el temps limitat. Aquests cursos es van tornar a celebrar l'any següent i es van acompanyar de visites a museus i instituts científics catalans guiades per especialistes. De la Unió d'Amics de Germània també em va formar part a Vos-Gimpera que havia estudiat filologia grega i mitologia alemanya entre el 1911 i el 1914, també com Rubió i Baleguer pensionat per la Junta. Allà va descobrir l'arqueologia històrica que va portar a la península, fins i llavors era desconeguda, va ser col·laborador de la comunitat, va participar als estudis universitaris catalans i del servei d'excavacions arqueològiques. Després de la Primera Guerra Mundial va ser un dels científics de la Universitat de Barcelona que va ensignar una proclama conjunta amb altres col·legues espanyols a dirigir de la Conferència de Pau de Bersalles on reclamava que reestablicin les relacions científiques internacionals amb Alemanya. Fider a la Segona República es va haver d'exilar a manifestar que havia descobert Catalunya a Berlín. Bosch Jimpera va traduir algunes de les obres de l'arqueòleg Adolf Schulten, reconegut investigador de Nomància, que va rebre suport de l'Institut d'Estudis Catalans i va incloure en el seu àmbit de treball Tarraco i va ser el primer arqueòleg alemany que es va interessar per les arrestes gregues d'Emporion. El 1934 va aparèixer en català la feina de Tarraco, traduïda aquesta vegada per l'influent arqueòleg i prehistoriador Lluís Pericot, a les hores catedràtiques a la Universitat de Barcelona. Acabada la Primera Guerra Mundial, la Universitat d'Embur va ser la primera alemanya que va oferir cursos regulars de català que es van encarregar a Montoliu. També en aquest període el romanista alemany, i realitzar diversos treball sobre el líric catalana i la seva obra més notable, va ser una entologia de poesia catalana en traducció alemanya el 1923, que recollia els poetes de les darreres dècades. Rosman, que coneixia bé Catalunya, va escriure també a les hores en alemany sobre el moviment autonomista català. Cuautor als anys 30 del reconegut diccionari de les llengües espanyola i alemanya eslàbic Rosman, a la direcció de l'Institut Iberoamericà d'Emburg. Durant la Segona Guerra Mundial, va publicar diverses obres favorables al franquisme i al felangisme, on comparava el seu significat històric amb els assoliments de l'alemanya nacional socialista, a l'hora que atacava les lluites particularistes entre les regions interiors espanyoles que afablien l'esperit espanyol. Un altre romanista, influent aquests anys va ser l'especialista en cultura espanyola d'idees catòlico-conservadores, Carl Fosler de la Universitat d'Amunic. L'any 1922, el Consell de Pedagogia de la Mancomunitat de Catalunya va concedir a Carles Riba, que aleshores tenia 29 anys, una beca per assistir als cursos de Fosler a Amunic. Riba era aleshores en Montoliu, professora de l'escola de Bibliotecàries i d'Esquadra. Durant l'estat d'Amunic es va convertir en un gran admirador de Fosler i va mantenir contactes amb Grossman. I va actuar com ambaixador de les lletres i de les arts catalanes, fent-nos conèixer l'estat de la cultura catalana del moment. Retornat a Barcelona, Riba i Fosler van canviar correspondències a les demanaments socials i polítics dels seus respectius països. Riba escrivia les cartes en català i Fosler en alemany o en italià. Qui en pantalla teniu d'aquests intercanvis de cartes, que correspon a la de Riba i posa de manifest la seva preocupació pel que significava la recent instauració de la dictadura de Primor de Ribera per la cultura catalana i pels esforços de difusió. Ara els primers fruits d'un treball de 25 anys, d'un esforç col·lectiu per europeitzar la nostra vida, ara tot això parilla. I la resposta de Fosler intentant-lo tranquil·litzar, que cal prendre la política molt seriosament, però mai de manera tràgica, qüestionant si potser la situació era tan greu com manifestava Riba. Admirador de Goethe, Novalis, Hölderlin, a qui traduir Riba tenia la seva biblioteca particular, una 150ena de volums en obres dels més importants autors de la literatura alemanya. La seva relació amb Alemanya es va mantenir fins al final de la seva vida, i encara el juny del 1956 va ser invitat per pronunciar una tanda de conferències en diverses universitats germàniques, com Cöln, Bonn, Berlín, Hamburg, Heidelberg, on va parlar de Maragall i de l'humanisme a Catalunya. Per la seva part, Fosler va visitar a Barcelona la primavera del 1929. La seva vinguda va ser ampliamente publicitada a la premsa, a la veu de Catalunya Montoliu, que havia traduït alguna de les seves obres, li va dedicar un assemblant i ell mateix hi va ser entrevistat. Durant la seva estada va pronunciar una conferència a la Teneu-Barcelonès, que va ser presidida de Rubau i Lluqui Montoliu, sempre presentat per Carles Riva, també va impartir una conferència a la Universitat de Barcelona, on el va presentar Montoliu. Això va ser un any abans que publicés un assaig sobre el significat de la cultura espanyola per Europa al 1930 on defensava el paper d'Espanya com a mestre moral d'Europa. Ara tornaria a Barcelona per la celebració del centenari de la mort de Guité al 1932. Quan també va impartir conferències a Girona i a Lleida, aquí veieu un reportatge a la veu de Catalunya sobre aquesta estada. I l'any següent, el 33, quan s'esquia el centenari de l'O de la Pàtria de Carles Arribau, la col·laboració es va concretar amb una carta de Fosler, que és la que teniu en pantalla dirigida Montoliu que es va publicar a la veu de Catalunya i que veieu aquí la referència que fa la seva percepció del paper de la cultura catalana i de l'esperit lluitador dels catalans. El 1937 el Regim Nacional Socialista va retirar-se prematurament de la Universitat per la seva oposició a l'antisemitisme i al faixisme. Tot i això durant la Segona Guerra Mundial va actuar com enviat a l'estranger, com ambaixador de la ciència alemanya. El 1944 la Universitat de Madrid el va conducturar Doctor Honoris Causa i en aquella ocasió va tornar a assistir a Barcelona i a una sessió de l'Institut d'Estudis Catalans presentat per arriba. El 1923 va estar carregat d'esdeveniments remarcables pel reforçament de les relacions culturals catalano-alemanyes que el destacarà la visita d'Albert Einstein com que vaig més, jo també he calculat malament al temps, intento intentar-te'ns de potser el que més voldria rellevar s'ha escrit sobre aquesta visita, és molt interessant, però el que voldria rellevar és que aquesta visita no va ser fortuita, sinó que perquè fos possible i van haver de participar l'Institut d'Estudis Catalans, Esteve Aterrades i ella ja l'havia convidat Einstein al 1920, ell era responsable llavors de la Secció de Ciències de l'Institut i en aquell moment no va poder venir Einstein, però finalment el juliol del 21 va poder venir a Barcelona. Abans que s'ha citat aquest matí el Miquel Vidal Guardiola va estar implicat en la visita, li va fer de traductors que Vidal Guardiola a més a més estava casat amb una dona alemanya que havia tingut molta... estava molt vinculat en els cercles alemans. Hi ha la famosa visita, com se li mostra, els aspectes més actius de la política cultural i científica Catalunya amb la visita a l'escola industrial, etc. També aquest any 1923 és el que crea el Centre d'Estudis Alemans i d'Intercambi, a Barcelona amb suport del Consulat Alemany. D'entrada entre personalitats científics i culturals d'en dos països, també ja està integrat el Consul Alemany, però quan s'instaura la dictadura de Primo de Berrivera per què manifesta la contraposició entre els elements inclinats a Espanya i els catalanistes era tan gran que els esforços per treballar en l'àmbit cultural en dos països, en l'àmbit cultural amb dos esfeia impossible. Amb el centre hi van col·laborar intel·lectuals entre els que hem citat, com Rubio Baleguer, com Valls i Taverner, i també la viurdeca de Catalunya, la Teneu Barcelona, l'Institut d'Estudis Catalans, la Universitat de Barcelona. A col·laboradora del centre va ser la historiadora d'alar, Gertrude Richter, que té publicacions sobre pintura medieval catalana i sobre el Museu d'Art Modern de Barcelona, que va impartir durant anys cursos d'història de l'Arrel Universitat de Barcelona, van tenir amistat amb Rubio i Baleguer, amb Bosch i Gimpera, va publicar una monografia sobre Barcelona que teniu algunes pàgines a la portada i algunes pàgines en pantalla. Gran part de les seves publicacions que participa en l'organització de setmanes del llibre alemany i altres exposicions a Barcelona, entre aquestes ha destacada que es va realitzar l'any 1925 en diverses sales del Palau de la Diputació Llavors i en tenim referència també a través d'un article publicat pel bibliotecari Hans Present, que la va coordinar. La premsa em va fer referència i ell també en el present, en els informes que va fer sobre l'exposició, va cridar l'atenció sobre la modernitat de la biblioteca de Catalunya sobre els fons elements de la biblioteca de Montserrat. A veure, deixa'm mirar. Ara ja queda por. Breument, quan parlàvem de vincles entre política i diplomàcia cultural es posen de manifest a l'exposició internacional de Barcelona del 1929 un esdeveniment de clara vocació de projecció internacional. Tampoc aquí ens posarem a explicar sobre l'exposició, però sí una anècdota en aquest cas significativa sobre la participació alemanya. La direcció de l'exposició encarrega l'organització de setmanes culturals a diversos països que participen de manera oficial. Un és a Alemanya i en el context de la setmana a Alemanya l'associació cultural més important de la Colònia Alemanya, que és el club germània, té dins de seu un grup, un cercle literari, que proposa representar terra baixa d'Àngel Guimarà. Aquesta representació serà suspesa per pressions de les autoritats espanyoles que traslladaran les autoritats alemanyes, aduint que tot i ser apolític l'autor era conegut i celebrat català per part de la colònia alemanya podria ocasionar manifestacions polítiques no desitjades. El Consul Alemany va concloure en tota la polèmica que mai no serem prou prudents i que d'altra banda, els catalans no desaprofiten cap oportunitat per barrejar-nos en la seva política de minories. Un actitud, des del punt de vista català, massa prudent per part del Consulat General no pot perjudicar de cap de les maneres la nostra relació amb els cercles oficials espanyols. Quan es va instaurar la Segona República es van poder recuperar algunes de les polítiques que s'havien empres abans de la dictadura de Primo de Rivera i els contactes amb el CERC, amb el círculo, que va canviar el nom del català. Però, doncs, aquests contactes es van acabar de fet el CERC la va arribar a ser escorcollat. O sigui, el mateix Consul ja quan es va posar en nom català el CERC d'intercanvi amb Alemanya va manifestar les seves suspicàcies perquè estava i participaven científics massa catalanistes i va arribar el CERC a ser escorcollat per la policia i no el van tancar per intervenció del propi consulat però va ser molt activa donar la república i només hi van participar lingüistes, per exemple, el Walter Gropius, de la Bauhaus, la biblioteca es va ampliar, això es va acabar amb la guerra civil espanyola. El CERC la es va tancar enlloc seu es va instaurar una filial de l'Institut Alemany de Cultura de Madrid, d'Orientació Clarament Nacional Socialista, que es va tancar després de acabar la Segona Guerra Mundial i no hi va tornar a haver-hi una biblioteca alemanya a Barcelona fins al 1955. Bé, conclusions de tot això s'haurien d'elaborar molt més, espero que l'estar aquí m'ajudin a mi i a tots plegats. Jo faig servir mena de conclusió ja que volia portar aquesta orientació de diplomàcia cultural fent comptar, posant de relleu, com aquestes polítiques va ser possible dur-les a terme per aquesta coincidència de recursos humans, institucionals i discursius. Aquí els discursius no hi són, perquè per apuntar-los els hem vist a l'exposició, però podríem dir que potser una fotografia sintètica, sinéssim recollint les persones que hem citat, les institucions que hi van participar, els actes, i faltaria una cosa que me n'he donat amb el que ha sortit avui. Estaria interessant fer també un recull de les beques d'anar als contactes en aquestes persones. Ho deixo per millorar en una propera ocasió, i perdó per haver-me allargat. Moltes gràcies, Marició. Hem anat d'un tema amb un altre, en aquest cas, de la crítica literària, pràcticament tot el segle XX, en un cas d'aquesta relació a Catalunya i Alemanya com la primera meitat de segle, i ara anem també en un món diferent, en un cas específic d'aquesta projecció cultural, el tema és el mateix, però en aquest cas de Catalunya a França, i en els anys 80. A partir del 80. A partir del 80. No ha arribat encara ningú fins aquí. Tu ens apropes més el nostre moment, quan vulguis, Fabriz? Doncs primer, moltes gràcies, Marició, i tot l'equip per organitzar aquest esdeveniment, i també els dos exponents, perquè estic veient que hi ha punts en comú, és a dir, que l'història síclica, però també és concepte de diplomàcia, jo parlareu de para-diplomàcia, però tot diplomàcia també, a nivell cultural, sí que són molt importants. Hi ha estudiadors de les recèniques a l'Estat de Turús, Turús Jean Jorats, del membre de grup de recerca sobre arts relats creatifs, i d'un enfocament d'estudes culturals. També, quan parlaré de projecció a França, parlaré en certa mesura de la tasca que jo estic fent, com a professor de Filosia Catalana a França, com a activista cultural també en certa mesura. I també parlaré com a secretari de Francesc de Catalunya, la societat de catalanística a França, que existeix a l'any 92 dins d'aquest període. Dinc aquest paper de parlar d'un tema del qual jo també soc membre o membre activista, en aquest sentit. Si ve les relacions entre Catalunya i França fins l'any 1975, marcades per l'exili, les anteriors i posteriors onades migratories i les complexes relacions entre dos països han pogut ser estudiades de manera molt precisa. La projecció cultural de Catalunya a França a partir de la restauració de la realitat és un tema que encara no ha sigut objecte d'una anàlisi detallada i sobre el qual desitjo representar unes primeres anàlisis en aquests imposos. Aquesta contribució, de fet, s'ha pensat com la continuació de la monografia, la presència catalana i estranger, creació i recepció de dispositius identitaris en context intercultural, que, no amén, us ho volia presentar avui, perquè és el punt de sortir, però no s'ha pogut ser, perquè té moltes connexions amb els nostres reflexions aquí, però no s'ha pogut ser, perquè encara es farà el gener. I que és la continuació del Muïté Congrés del collons secretari des de l'any 2009, i era un Congrés que el meu col·lega, M. Martínez i jo vam organitzar a Tolosa i Enguadóc, en les nostres necessitats, l'any 2017. I, en aquest simposi d'avui, proposaré, doncs, a partir d'aquest material aplicat al llibre i també a partir d'estuïs acadèmiques sobre para diplomàcia, projecció cultural i, donant aquesta, a les casades catalans de França, una refecció sobre la projecció cultural de Catalunya a França dels buitantensà, mitjançant una història cronològica, geogràfic i temàtica, sense pretenir de cap manera a l'exactivitat, que no és gens possible en el temps impartit. Posaré especial atenció a l'ambi de les artes cèniques, que és el corpus que més domino a nivell de projecció cultural, i que també presenten, des del meu punt de vista, la particularitat sociològica de trobar-se a la cruïa de la literatura i les herbives, dels espais privats i del carrer, i de les cítiques contemporànies i tradicionals. I, finament, com a Toulousec, que soc i com a coneixedor de la realitat occitana i nord-catalana, de la qual hem sentit parlar molt aquests dies, dedicaré una partada especial, en conclusió, a les reaccions del territori fronterrer, de les cultures del sud de França, on les cultures nord-catalana i occitana juguen un paper cap dalt d'intermediar. Anem al context. El context hi ha una sèrie de canvis institucionals a Catalunya, particularment en matèria de política internacional. També hi ha l'integració d'Espanya a la Unió Europea, els programes de cooperació, la progressiva democratització i massificació del turisme, el desenvolupament catalans a les universitats franceses, les evolucions sociològiques i fins i tot, i és molt important dir-ho, les revolucions de l'era digital que han contribuït a configurar unes noves representacions de Catalunya a l'espai cultural francès. Insistiré sobretot en tres d'aquests paràmetres esmentats que, al meu pare, configuren les tres potes d'un dispositiu de projecció a França de Catalunya. Començaré per al nivell institucional. El restablement de la Generalitat de 77, que torna a donar legitimitat política i institucional al govern català i la creació posterior del sistema de les autonomies amb la Constitució de 78, que deixa cert marge d'acció internacional a les comunitats autònomes, van permetre a Catalunya desenvolupar una projecció internacional de caire institucional que, al nivell de la politologia i, precisament, en el cas de societats en fort arrels històriques, s'anomena para diplomacia identitaria. Es tracta d'una inversió de fons i estructures de part d'un actor sobetàtic de l'esferra internacional per la defensa d'interessos propis, econòmics i o culturals, que, tot i algunes tensions en l'estat central per la visibilitat que atorga el nacionalisme perifèric, funciona correctament en aquest estat central, com va ser el cas fins a l'inici del procés que marca una operiola de proto-diplomàcia, del qual poc parla re. Tal com l'analyza en profunditat entre d'altres politòlegs, el que ve que és, i potser la coneixes tu, Eric, Stefan Paquet, a l'obra de referència per a França de 2003, que es diu La Paga diplomacia identitera en Catalunya, publicada a l'hitorial de l'Université Laval l'any 2003, que correspon a part de la seva tesi. La política de Jordi Pujol, que és la gran artesana de la reconstrucció de Catalunya, es traduirà per la multiplicació d'accions internacionals, barans d'una banda en la progressiva integració d'Espanya d'un sistema europeu a favor de contrapuders i parapuders eurorregionals, i l'altra banda, en la importància estratègica a llocs de poder a França i Europa, que de persones que eren de la comunitat catalana de l'exili o de l'immigració d'Organ de franquisme, la Generalitat de Catalunya va desplegar una sèrie d'infraestructures iniciatives al territori francès i més enllà d'Europa, que de retruc van consolidar i renovar la visibilitat de la cultura catalana de França. Els 80 es creen el patronat català pro-Europa, el 82, el centre d'innovació i desenvolupament empresarial, el 85 o l'Institut català de la Militarania, el 89, principalmente pensats per a millorar l'atractivitat de Catalunya a l'estranger, augmentar els fluxos d'inversions directes a l'estranger i consolidar el turisme. L'èxit de Jocs Olímpics de 1992 demostra que Catalunya ha integrat en prou solvència aquests mecanismes internacionals i marca una nova època de projecció més potent a través, en aquell moment, als anys 90, la creació de serveis administratius a la Generalitat o el desenvolupament de més iniciatives governamentals que responen a la presència en el primer capítol del programa de Comerciència i Unió per Perió del 1995-98 de la importància d'estitu Catalunya en el món. A premsa, precisament, a finals del 90, la projecció cultural es patrimonialitza amb la creació a París de la Maison de la Catalunya. Abans hi existia a París els anys 80 en l'estat dretut català, que depenia de la universitat, però a l'entitat universitària, la Maison de la Catalunya depèn directament de la Generalitat. A grupa, aquí teniu una foto de la Maison de la Catalunya, a grupa les delegacions d'entitats de promoció de Catalunya i alhora un restaurant i un lloc d'exhibició d'obres d'art que, en coordinació o a vegades competició amb els centres turistes catalans de París 4, a Sorbonne, donarà un espai propi de visibilitat a la Catalunya institucional. Aquesta presència institucional que ajudarà la difusió cultural també passa en aquests anys 90 i principis de 2000 per la participació de Catalunya a diferents models de cooperació interregional. El Comitè de Regions, que precisarà els propis oripusola en 92, els 4 motors d'Europa, que incluïen les regions de la Generalitat de Catalunya. Aquesta presència institucional, que potser és una de les regions en fort potencial econòmic a Europa, com va de Butenberg, Lombària i Ronal, és a dir, Lio, l'euroregió Militerària Pirineu, model creat per la pròpia Unió Europea, que, en aquest cas, asocia Catalunya a les Balears, i a les exregions i el Conselló i Mísdia Pirineus, que era el gran somni de Maragall, o encarra la comunitat de treballes Pirineus o l'arc sud-europèu, i hauria més casos. Aquestes dinàmiques que l'ha afegit tot un ventall de la operació de nivell inferior a la comunitat autònoma, com les germanaments de ciutats, Barcelona-Montpellier, per exemple, les cooperacions econòmiques de matèria referocadils, les euros-ciutats cosmopolites entre Barcelona-Montpellier i Tolosa, per exemple, i Marsella, i també els euro-listrictes transfronteres, que consoliden les relacions entre la part de l'Empurrà i la part de Rosselló, Estadània i França. Durant les anys 2000 i 2010, aquesta para-diplomàcia es fa encara més forta amb la creació d'antenes d'instrument d'internacionalització de la ciutat catalana, com, per exemple, l'agència per acompanyar l'empresa, l'agència catalana de turisme, l'institut català de les empreses, i sobretot amb la creació de dues estructures fonamentals. L'instrument Jull, aquí amb l'ajudant de Batallera, directora, per a promoció de la llengua i cultura catalana, que té a partir del final des d'anys 2000 gestionades de principi en rigor i eficàcia s'ha de dir per Raül David Martínez Gili i que permet de construir la projecció cultural a tots els àmbits, literatura, creació escènica, música, audiovisual, arts visual, etc. Directament en el món professional de les arts i no arran d'initiatives de les cases catalanes que abans feien d'interlocutor subint. La segona, més recent, a 2010, és l'esqueta de la Fes Exteriors, suposo que en parlaràs, de l'Unió Europea, que depèn directament del Parlament de Presidència Generalitat i que a través, que depenia en aquell moment, però no, depenia ara els primers anys, sí, 2008, va ser així, i després, a través d'un altre format que és niplocat, tindrà un paper rellevans en el cas de la internacionització del procés, però això no en parlaré molt perquè no correspon el tema d'avui. Aquesta esqueta també donarà un nou impuls en relació a la presència de catalans a l'exterior i està relacionat a tota la sèrie d'ajudes a les comunitats catalanes a l'exterior, que, com ho detallaré tot seguit, han conegut a França uns canvis sociològics de primera categoria. Per què? Perquè en 3 anys 80 i 90, segons les dades que jo he pogut recollir dels casos catalans, són dades descasals. No són dades oficials, però ja crec que és una representació de les evolucions a França. L'emigressió catalana a França va ser gairebé inexistent, 80, 80 i 90. Degut, com això va ser, segons la resposta a l'entrevista que vas fer als presidents escasals, la revitalització i el creixement econòmic de Catalunya que permitia a la societat catalana assolir els objectius de vida. A partir de 2000, la emigressió es fa una mica més forta per, principalmente, dues raons. En una banda, el fet d'aquesta realitat de programa Erasmus, a nivell universitari, d'internació i gestió dels estudis, i després de codiplomatures internacionals que atorga cada cop més una oportunitat a estudiants de continuar la carrera a França o treballar per empreses franceses. Hi ha una codiplomatura entre la Polítècnica a Catalunya i el Gossip, que és l'Escola d'Igineria Aeronàutica, que fan que molts comencen la carrera a Catalunya i després treballen a Airbus, a Turús, per exemple. D'altra banda, aquest punt serà molt més important respecte a l'immigressió, és la conegura crisi econòmica a Catalunya entre 2008 i 2015, per no dir encara, que ha multiplicat de forma exponencial les unes migratòries, sociògicament associada al juvent. I aquí és un punt que a mi em sembla important precisar que, malgrat la crisi i malgrat el trauma que representa viatjar a un altre país per trobar feina, tots els casals catalans que m'han contestat posen relleu que no correspon en cap manera el trauma que va suposar l'exili o l'immigressió franquista, que és una altra forma de relació. Aquest punt sobre les unes migratòries no són pròpiament franceses, catalans van marxar en molts llocs, però crec que la particularitat de França, ja són i a Capesturi, és més una valoració a partir d'una sèrie d'impressions, no és viu de mateixa manera només per la proximitat geogràfica, perquè molta gent pot tornar a Catalunya ben sovint respecte a altres països i altres continents. L'aplic de aquests nombrosos nouvinguts es farà sovint el marc dels casals catalans francesos que existien des de fa moltes dècades, a Marsella, l'any 1915, a Letolosa, 1946, i així podria seguir, però que en majoria dels casos no arribien nous socis des de l'any 70. És a dir, quina és la conseqüència? Una forta renovació i o substitució generacional en solució de continuïtat, ja que no existia gairebé cap generació pont entre els avis, entre cometes i els joves. Un clar exemple és el cas, com us deia, del cas català etutològic a DOC, que conec força bé, hem vist el president durant un temps, i no soc secretari, era secretari. Fins l'any 2014, l'únic jove, quan parlo de jove de menys i cinquanta anys, de molt la tua sençó, el cas català en 390, en 98, com a mínim, i en 2013 era un servidor. Ho feia per militant, se feia fiosia catalana, el meu professor era també president de casa català, doncs hi havia una sèrie de voluntat. I va bé, vam aconseguir, vam aconseguir fer d'entrar a més joves, que obvien com una activitat més d'avis, i això és un element sobre el qual parlaré després. És un moment de l'any 2014, precisament, per a uns propers de casal, la provació de l'exili, o de l'immigració durant franquisme, va ser el pas de manera molt evident el jovent, el qual va integrar els organes de poder i proposar activitats ben diferents. Efectivament, a diferència de la proposta de les casals durant franquismes, o en els 20 primers anys de la democràcia, la voluntat d'un accés als grans noms i obres de la cultura catalana a partir de conferències, ja no és tan important, en certa mesura, perquè l'accés a Catalunya és molt més lliure i ràpid, i també perquè la revolució digital ha reduït al no res les instàncies físiques i la connexió amb la vida a Catalunya. I també perquè el retor d'institucions i la democràcia han calmat, en certa mesura, les àncies polítiques i doncs necessites d'entendre certes accions. En el cas del cas de Catalunya és ben evident, a partir del 2012-13, l'activitat de conferència que era l'equitat principal de casa català passa a ser una activitat de residual. Passarem a nivell d'activitats, 80% de l'activitat serà el que a conferències passem al 10%. En l'entrada del govern, que no el tenia accés a aquests elements perquè ja els té. El que sí sembla continuar a funcionar són activitats infantils o activitats comunitàries, com grup de teatre o colla de castellers, en el cas de París, prou coneguda. El cap i a la fi, la projecció cultural es fa cap a forma més popular de música de jove, com aquí la fesa de Sant Joan que es fa a Tolosa en les Occitans, i ayunia els casals de la nominada Altal Cultura, de la qual eren els partícipes uns activistes fins als anys 70 i 80. La nova habitat dels casals és, com ja l'he inventat, conseqüència de política Erasmus, gràcies senyor Erasmus, la qual ha contribuït a donar visibilitat a la llengua i a la cultura catalana a les universitats franceses, de ser puny, de ser poter d'aquest dispositiu cultural, de català i llengua extranjera. Entre els anys 80 i ara l'oferta de siament de la llengua i cultura catalana a les universitats franceses no és cap punt de comparació. Segons hipòtesis de part de professors obirats eren més o menys 100 estudiants a França els anys 80, 82. Ara la mitjana entre 2016 i 2019 són de 850 estudiants. Hem tingut una diversificació. També diversificació que és assolida gràcia d'aquest programa Erasmus, i que s'operarà la reduïda àrea de estudiants de filogèria romànica o catalana o espànica, que formava fins als 80, al gruix dels pocs estudiants de català. Aquest fenomen té la seva màxima traducció i aleshores és el seu màxim instrument de consolidació posterior en la pel·lícula francesa que suposo que tots coneixeu de 2002, l'Hobias Espanol, en castellà, i en català no sé com era si s'ha atreut el català tampoc ser. Es va ser a França tot un fenomen en aquesta pel·lícula on recordo una mica l'argument de la pel·lícula uns homes estudiant en finances parisèntics, fa un any d'Erasmus a l'Investe de Barcelona i decideix a partir d'aquesta experiència visual transvestidora de canviar de vida i ser escritor. L'interès del català d'on ha anat augmentant i ha pogut arribar a públics de formacions fora d'esfiogies romàniques. I ara mateix es fa català per gent que fa psicologia, perquè s'han de l'Erasmus, que fa matemàtiques, que fa esports, que fa altres formes d'aproximació a la cultura de manera senzal. No tenim encara, a nivell només de estadístiques, en el cas de la meva ciutat de Tulosa, en Guàim tenim 265 estudiants en total de català, entre optativa, menor d'estudis de catalans i tenim encara de grau de fugir catalana en presència i a distància. Són estudiants de l'optativa que ven de totes les humanitats possibles. Sabem que anem nosaltres només per humanitats a la nostra universitat i que no fem classes als d'economia perquè no fem o parles a la mateixa universitat. No tenim encara el que dir a prou d'ara suficient sobre les motivacions dels estudiants, i això ho he de dir aquí, de la societat d'ensenyament i de recerca del català com a llengua extranjera, el CERCLA, una societat molt important de què s'atreveixen, sobre què és ensenyar el català cap a un públic extranjent. I en particular, les del doctorat de la meva universitat, Josep Vidal, que actualment és a Eix Marsella, on hi ha una jornada d'afirmació d'instruement lliull cap als professors a França de català i que està fent el servei sobre les motivacions de la societat d'ensenyament. M'agrad a aquesta absència de dades prou importants, no hi ha cap dubte que aquest fort exemple, desituen francesos, catalanofons o catalanofils, han contribuït a gran part a la bona coïna i consolidació de la identitat catalana a França. Són catalonsqui a França, per dir-ho així. Veig aquí doncs les tres potes d'aquest context de difusió francès a cultura catalana. Per il·lustrar-nos fruits o les conseqüències, que, com deia la part intraoctiva, es troba en la cruia de molts àmbits sociològics. L'evolució de les dades recèndiques és rebenador, al meu pare, de les pròpies evolucions socials de la pròpia projecció de Catalunya al diar de l'era pro-franquista. Durant els i cedigi d'esqueda a dreta, ben evidentment. Durant el 70'80, França descobreix que s'ha caracteritzat per una recuperació de tradició pre-moderna o medieval i de tendència a la performance nihilista. Vull esmentar clarament la bona recepció, l'excel·lent, fins i tot a l'abinió, o als festivals de companyia comerians, primer imatge, i la cedestètica medievo-mediterània, que és una elogia actualitzada d'aquest projecte europeu, de les dades identitàries que construïm aquest projecte europeu. I també els llocs i la seva poètica punki i distòpica molt germànica que connectàvem a discurs apocalíptics de la socialpòsia industrial des 80' a Europa. I, finalment, a Joglars i de la seva esfarça de Mont-Durghès i de la contradicció del sistema normatiu o hiper-nomatiu des del qual vivim, que recordava també l'anti-franquisme a les ordres. Les tres companyies representen a França d'una sèrie de citacions que tinc de periodistes franceses sobre l'arcepció a França d'aquests artistes, la llibertat defensada i de trobar-la d'aquesta Catalunya que surt de l'acció de la franquista, qui surt de l'acció de la franquista i qui és la llibertat proclamada d'una nova nació que vol mostrar-la en aquesta cultura, això és el que diu la França al món de l'any 82 quan comediants inaugura la Festival Avignon, 82. Ben en popa, el tetracatalà és de bé l'estendard cultural d'aquesta remuntada després d'anys gris o de llibertat franquista i simbolitza aquesta tendència poscolonial francesa i europea al reconeixement de llengües i cultures minoritzades, però tampoc parlem de frase, va bé a Espanya, però reconeixer a França la llibertat minoritzada això ja és un altre tema. Poc a poc assolesc una visita propia i una grau d'acceptabilitat. Crec que ho demostra de manera prou clara, la nominació polèmica d'institucions teatres franceses, això sí, l'any 89 a la direcció del Teatre de l'Odeon, Teatre de l'Europa de París, del català, Lluís Pascual, que vol fer, del Teatre de l'Europa, hi ha qui situa en francès la seva plurama a l'UIT, per el qual Jacqueline ministre de Cultura va nominar, un teatre de diferents, no un teatre d'une commune culture européenne que seré utopique i reductrice. La richesse de l'Europa, c'est l'histoire, la convivialitat, une sorte de pensée représentée à travers le génie des différents langues. Le Teatre de l'Europa doit créer des spectacles en français, mais aussi en langues étrangères, les faire tourner en français à étrangers, faire des coproductions avec d'autres teatres européens. En ce trouvème, là, en l'any 89, 13 ans avance d'El Tracteur de Maastricht. La seva grande presencia era qu'est-ce tu ci au Teatre de la França, qui avance, d'épenis, un comédie française, que va aconseguir autonomitzar un espai de comédie francesa? No és per traduir, però, per una programació d'obres catalanes en llengua catalana, al Teatre. Això és una mica el paradoxe del propi Lluís Pasqual, que tampoc a Catalunya va programar moltes obres quan era director de lliure catalana, si en llengua catalana. L'única presència que en llengua catalana és el muntatge d'una obra italiana, un dels últims més presos de Camaval, d'Italià a Carlo Angoldoni en 93. Va contribuir Pasqual, però, a suscitar interès de part dels agents culturals francèsos pel Teatre català, que comencen a traduir i publicar, i a vegades muntar, obres de la nomenada Nova dramaturgia catalana, i, en particular, Benet i Joanet i Sergi Belvel. Parlo als anys 90 i principis 2000 de la traducció i publicació de 16 obres de Teatre català. Des dels anys 60 hi havia cap publicació, que això sàpiga a funció de les meves recerques, de Teatre català a França. El president era Pedro Llo, que va tenir una obra publicada en el tot absurd, natologies en 60, i que des de Pedro Llo n'hi havia res. En el cas de Belvel, que a mi em sembla molt interessant, la crítica francesa destaca el formalisme, i doncs l'emprenç de sinisteriana, i, en particular, la estructura gairebé eulipiana de Belvel. Eulipiana és aquesta recepció a la francesa. A l'hora que hi veu una sensualitat i un erotisme, és citació de Lomondo, que associa el Teatre del cos català, esmençat just abans, és a dir, que l'erotisme disbausa, per dir-ho així, i eulipia francès. El sein de Rausa, aquí, ben demostrats. Sergi Belvel, de fet, es va convertir, en el dramató català i espanyol contemporani, més representat a França, amb l'èxit d'apre la pluja, després de la pluja, que li va badre un premi molt lliure a la meva obra estrangera l'any 99, i que, per cert, va treure una reposició, ni més ni menys, que a la comèdia francesa, l'any passat. A Catalunya encara no s'ha fet la repoblició després de la pluja. Durant les anys 2000, l'interès del Teatre de Tex va anar mimvant un poc a poc, relativament, i es va normalitzar la recepció del Teatre estranger a França. Mentre que la performance, sobretot el Teatre de Carre, o el Teatre infantil, per a tots els públic, va anar creixent. En aquest sentit, l'experiència catalana a França passa també per accions parateatrals, com l'exhibició de castells humans a barris de França entre 2008 i 2012, dins aquesta operació de l'Agència catalana de Turisme. Això tal impuls a França de la lligació francesa de segon tripartit. Aquesta relació comunitària i sensible amb el cos i la música és la que també explica la fortapresència del circ de la dansa i de la música catalana, molt més que els anys 80 i 90, segons les estadístiques que he pogut aconseguir, i per qualsevol franzaridad al Festival França. El cas paradigmàtic és l'operació Avignon a la Catalana a partir de 2012, que correspon a l'ajuda de la Ramon Llull per companies que volen tenir visibilitat en aquest gran mercat, que és Avignon. L'exemple d'aquesta configuració popular de la projecció cultural a França, a més de temps que grups com Tarango, o la Pegatima, o Silvia Pérez Cruz, on plena el Festival de Música, i que companies com Marga Mediomemi, de la companyia Pèlmanec, de la performance d'en salas triptis de Pere Faurà, o de l'espectacle musical o Pereta, que va tenir un any sencer i temporal a fer en ple al Tato Parisienc, al 2015-2016. A l'espectacle musical de Música, i que companies com Amer i Àfrica, companies de Cirque, reben una gran acuïda a cada funció. La diversitat de les propostes escècniques catalanes que funcionen a França i que podríem associar a la bona rebuda de formes diverses de literatura infantil o per adults catalana, o també a la acuïda, que em sembla ingrescadora tant del cinema experimental com a Bercèder, com produccions televisuals més convencionals com Poster Vermelles, tot plecat demostra que hem arribat a certa normalització i diversificació de cultura catalana a França, més enllà de l'actua repriscència, de certs programadors respecte al tema polític i actualment a França. Aquesta normalització fruita també de la internacionització de la marca Barcelona i d'inconstàncies forços de la Ramon Llull per arreglar la presidència catalana, volia també una presidència estable a tot el territori, tot i que i això serà la meva conclusió, paradoxalment al sud de França i en particular a la regió Occitània, que és la nova regió entre Ictuos i Montpellier, és una de les menys connectades culturalment als produccions d'art contemporàni. No parlo de tradicions sinó d'art contemporàni. A moda conclusió, dicaeré un breu apartat a les relacions amb el territori frontera. És interessant constatar com les relacions entre Catalunya nord i Catalunya sud potencien tant la creativitat cultural més contemporània i arriscada, sinó més bé les relacions més tradicionals i o en forta connexió històrico-política. Existeixen, efectivament, molts intercambis entre Perpínia i Barcelona. A nivell esportiu, com quan l'equip de Rugby va jugar Perpínia a Camp Nou, fa un parell d'anys. A nivell museuístic, al Museu de la Memoire, du Franquisme i la Retidada a Rives d'Altes. A nivell sanitari, a la construcció d'aquest hospital i a la Cerdanya. Econòmic, els ajudes de l'eurorestricte i de l'espai català trasfonterrer. O, finalment, polític, com n'és la prova la importància del casal de la Generalitat de Perpínia o, molt més recentment, de la creació de la delegació a Catalunya Nord de Consell de la República. Que no deixa de ser una associació a la francesa, la associació de l'1, on, teòricament, no cap, però és una altra temàtica. I tenim aquestes reaccions molt fortes, però, tant a Perpinyà com a Montpellier i Atollosa, des de l'any 2000, la marca catalana ja no es fa sentir de manera tan forta. Sé que el 90 eren molt important. Inici 2000 encara, però ja no. Un exemple, en aquest cas, és que a nivell museístic, si ve els escriptors nous catalans com Joan Lluís Juís o Joan Daniel Besonov, són prou coneguts o com es tenia repercussió al sistema cultural sud-català, tenen poquíssima projecció a la resta de la Catalunya Nord o a Occitània. Altre exemple, en el cas els escèniques, aquest gran projecte que era l'escena catalana transfunterera, que era aquesta voluntat de partir d'un finançament europeu, poc té a fer crear el teatre de salt per temporada alta i la de Perpinyà, va ser un gran fracàs. A mi em va demanar ser jo sóc suplicitador de teatre, i vaig fer durant 3 anys estudiar actuacions de obres i teatres cap al que francès català o francès cap al català per un públic que no era més de 2 persones. La resta no venien. Va ser un fracàs. Va ser servir els diners europeus perquè va ser un gran fracàs. No hi ha una connexió cultural arriscada entre Girona i Perpinyà fins ara. Conclusió, en el mode de pregunta, com és i un millor? Espero que l'especte s'atarra i el nostre cop doni les gràcies per permetre aquestes primeres aproximacions. Espero no haver parlat massa. Moltes gràcies. Tenim una estona abans d'anar a dinar per posar aspectes en comuns, encara que en aquest cas com que són 3 casos d'estudi ben diferents, són qüestions que es desenvolupen independentment. Jo tinc pràcticament una observació o una curiositat per... per tots 3. Començant, potser, per ordre d'intervenció per l'Adolfo Sotelo, que m'ha deixat molt en curiosida quan ens explicava el gran impacte d'un o un o a la Barcelona de finals del XIX, els dos primers anys del segle XX, a partir de les crítiques de les notícies publicades a les notícies, i jo pensava si... com que ens ha fet un panorama tan llarg, durant tota la primera... pràcticament tot el segle XX, fins als anys 70, jo volia dir-li si podia satisfiar una mica la meva curiositat i dir-me per què aquest gran impacte d'un o a la Barcelona. Vull a procurar ser breve. Mira, el de... el de les notícies per el periódico que creo guerrero periódico que luego no tuvo la altura empezó en el año 99, el periódico luego no tuvo la altura que podía tener en competencia con la veu de Cataluña o con la vanguardia, con el diario de Barcelona o con el diluvio que era otro periódico. A mi me sorprendió que en las obras completas de Unamuno, ya pasadas por Carlos Blanco Aguinaga y Rafael Pérez de la dehesa que se da un salto, es decir, la edición primera de las obras completas de Unamuno de Manuel García Blanco no incluye la juventud de Unamuno. Carlos Blanco Aguinaga y Rafael Pérez de la dehesa los dos desde California los dos discípulos de Fernández Montesinos hermano del alcalde socialista de Granada que fue asesinado con Federico García Lorca plantearon la revisión del joven Unamuno, Unamuno en realidad creación el 64, llega a Madrid, se hace en pie, que sabe inglés y empieza a traducir Spencer, sintosisca de positivismo, luego salta, estamos ya en comienzo de la última década, salta a la Alemán, la traducción de Alianza, por ejemplo, de Schopenhauer es de Unamuno, pero él le aprenda a Alemán para leer en los cuadernos está la contribución a la crítica de la economía política de Carlos Marx, un viajero, creo que es Uruguayo España en el año 95 advierte que el socialismo español, Pablo Iglesias, era un hombre digamos, de una formación de obrero, pero los dos que entendían algo de lo que era el marxismo eran Vera y sobre todo Miguel de Unamuno. En el entorno alasticismo en el año 95, lo que se aprecia lo que se aprecia y lo que aprecia inmediatamente voy a llamarle los amigos catalanes, pero sobre todo Rosa y Corominas, lo que aprecien es que hay un new deal de cómo regenerar y ese new deal tiene encuesta la perifería es decir, él, él le dice en una carta que está aquí bueno, la publiqué la publiqué en unas actas en Valls, Rosa Cabré me invitó a una cosa de le dice a Narciso, oye, ¿me tiene usted que decir alguien que me pueda ayudar a escribir un entorno alasticismo catalán? Bueno, en realidad las propuestas unamunianas que son a veces muy paradójicas encaja muy bien en las propuestas pues, ya digo, Rosa, Corominas, Pérez Llorba, incluso Narciso y el... digamos ahora, la institucionalización de Unamuno llega con Maragall, claro con Maragall, cuando se pierde si esto ha sido un debate esto es un debate eterno, está publicado estos artículos de Unamuno en las noticias para la palabra crítica en l'úmen cuando la palabra crítica funcionaba y para la palabra en el tiempo y he tenido a veces discusiones que me parecen un poco absurdas el cambio de la orientación de la mirada de Unamuno respecto a Cataluña se produce en 1906 cuando viene cuando viene, como va a conocer personalmente a Maragall se produce un cambio detallido no olvidemos porque esto a menudo no se dice la tesis doctoral de Unamuno que hizo dos es sobre lusquera y que su ideario estaba muy cerca de Sabino Arana por eso hice un poco de broma con una película que coloca flashback pero todo estaba en función de la mujer madre y de mi única mujer y no de un hombre contradictorio que había vivido como a turbulencia una turbulencia de ideas tremendas de la subseguentes que aparecen, en el estado. El descubridor, o sea, los que se dan cuenta de lo que quiere decir, Barroja no se la cuenta para nada, Martínez Ruiz, hasta que no sea Zorini, y vallinclan no le interesaban granamente esas cosas, y además desde su posición filocarrista difícilmente podía. Luego, claro, si tomas otro tramo de un amuno la cosa de las relaciones con la cultura catalana y sobre todo con el, vamos a llamar, el nacionalismo catalán son diferentes. ¿Dónde daría a los jóvenes investigadores un consejo? Que se ha producido en la literatura el pensamiento español, creo que también en el catalán, pero aunque leo mucho, y además parece que hay voces ortodoxas, hay una voz que fue alguno mío además, Jordi Amad fue alguno mío, la voz canónica, eso es el canon y allá. La interpretación de la cultura española de la posguerra, la interpretación, por ejemplo, del papel de los francistas, no es exactamente esa, la realidad es más compleja. Claro, si tú quieres decir que Dionisio Riurejo es el principio del liberalismo, porque se acaba rompiendo con Franco diez años después de ser el que llevaba la propaganda, el que traía la propaganda de Barcelona, hay que explicar mucho mejor. El liberalismo castigado por Franco no era el de Dionisio Riurejo ni luego fue, castigado duro fue la institución libre de enseñanza. Franco tenía, digamos, varios enemigos aquí de cabeza, no? En fin, la masonería, el comunismo, los catalanes, la institución libre de enseñanza. Una poderosa fuerza secreta la llama en un libro, a la institución. Una poderosa fuerza secreta. No es un historiador paneaguado que no hace falta que ni que mencione. Una poderosa historia secreta, no hombre. Fue una gran, fue una institución quizás demasiado de élite. Pero esto que ahora presentaba, por ejemplo, de la cultura alemana, la cultura alemana, cuando no sé, un profesor inglés, Cristian Creo, habla de que la residencia de estudiantes era Osfori Cambridge en Madrid, si lo es, se vienten en los momentos. En los momentos que no coinciden con una situación política buena, porque la dictadura del Primo del River, y en cambio, pues, desde Einstein a Valerí, pues se pasean por esos lugares. Es decir, tiene, digamos, un protagonismo europeo. Cómo lo tiene, cómo lo tiene, cómo lo tiene también, evidentemente, cómo lo tiene también, yo pensaba, alguien va a decir algo. Creo que ahora no es profesor aquí, pero fue profesor aquí. Y solo antes, y es conmigo. El Semanario Mirador, mirador que nace en el 29, el Semanario donde escribía Sagarra, es el Semanario en Catalan. Es la madre de muchas cosas, entre otras, del Semanario Destino. Pero es un Semanario de una modernidad absoluta. Ahí se da las primeras notas de que este señor, Aaron Somberg, estuvo en España y en Barcelona. Y el Semanario que comenta la Segunda Escola de Viena. El entorno de Mirador, yo creo que es la empresa durante la Segunda República más importante del cosmopolitismo nacido desde Cataluña y desde su lengua y su cultivación. Muy bien, pues, muchas gracias. Y todavía le doy vueltas a lo de Alexandra Plana, lo tengo aquí y no sé dónde acabarlo de... Es que Plana, que era la Generalitat, lo mandó a París. Lo tengo que ubicar. La verdad es que lo mandó a París. Lo que pasa es que hay pocas pistas porque no sé en qué documentos. Y luego muere de un infarto... No sé si no me corrijes. Muere de un infarto en Banyuls, en la Casa de Sagarra, el año 40. Pero él está en París. Y, claro, Plana era un hombre de una formación tan francófida. O sea, creo que era imposible que no estuviera tanto... Por eso, por eso. Y, además, cuando has dicho el nombre y lo estoy intentando situar, quizá en el comisariado de propaganda en París, con mirabil... No sé, bueno, gracias en cualquier caso por apuntarme el nombre. Luego se disuelve la curiosidad, pero en absoluta inteligencia. Y, claro, a veces en inteligencia deriva el consejero. En la película yo estaba esperando cuando Plana se va a París, porque le ha pagado el viaje a París, y, bueno, pensaba que estaba estudiando. Y se lo encuentra en un cabaret, paridato con una mujer. La imagen de... ¿Lo iba a ver como lo hablaste a la televisión? Sí, sí. Estupendo, estupendo. No sé de ilusión, no es tanto. I, ara, que has mencionat a Pol Valerí... Escolta, hi ha alguns que aprenen... que hi ha una presidenta de la Generalitat, i ha d'embotar alguno de dia. Me n'he recordat, Marició, però potser és més tard, i no me n'en recordo. Jo crec que el Pol Valerí va venir a Barcelona amb una institució que el va portar amb una associació bastant elitista que es reunia al RITS, que es deia Conferència Club. Li sona això? Sí, però... Jo crec que potser va venir algú alemany, però m'ho estic inventant. Ara, dir-ho del Pol Valerí, Valerí segur que ve a Barcelona. I durant... No sé si era quants anys van actuar, però em portaven a persones... Jo crec que ells tenen bé a Barcelona amb l'Odel Conferència Club aquesta, i no sé si el millor no et serveix de res, però que no hi hagi algú més alemany que vingués en aquest moment a partir de... Per això t'ho dic, que el millor hi estic ara, unint informacions, i si no t'ho buscaré, però això d'aquest nom, que primer em pensava, m'ha vingut el cap quan ell deia això del Pol Valerí, però no sé, només és una idea el millor equivocada. Que sí, eh? L'única cosa, voldria dir, per exemple, si tu agafes els volums aquells que jo ensenyava al principi, hi ha 100.000 coses més, eh? 100.000 molt més. Molt més, o sigui, són com dos volums, aquest de la Simona Escrabi i tal. Diguem-ne que, quan jo intento fer un... O sigui, què em passa si que jo, com a estudiadora, si miro aquests volums? Que no puc fer una explicació interpretativa, diguem-ne, tampoc una evolució temporal, de continuïtats, etcètera, sinó que hi ha una suma d'accions darrere l'altra. La meva idea, que és un inici, entre d'altres coses perquè aquests temes ara estan de moda, però no hi ha cap país, o sigui, estan en procés a tots els països. O sigui, la meva idea és agafar-ho a partir, com a fil conductor, no una suma de relacions, que s'estableixen i posar-los sense poder distingir què ens diuen, de l'evolució política i social, sinó agafar un fil conductor. Llavors, el fil conductor, que és diplomàgia cultural, és que jo pugui establir aquesta relació entre la ciència i la cultura com a objectiu polític i els recursos que s'hi posen en relació i no per res, si no estàs gotat aquí, ni per fer-ho gestiu d'aquesta manera, sinó que a partir del que jo puc observar, si puc establir aquesta relació entre projecte, recursos, i també interessos mutos que s'haurien d'aquí desenvolupar, que entreu el científic com a científic, quina relació hi ha amb la política. I aquesta seria la idea. Com a suma, primera ja m'he saltat fins i tot sobre la marxa, temporalment, elements, però part de tot en el moment de triar què agafava, era que jo podia establir aquesta relació, però segur que n'hi ha... Vaja, que n'hi ha molts més. I després també te volia preguntar una cosa que no hi entés, perquè era el final sobre el tancament del cercle alemany, que hi havia just una imatge, i llavors ho has explicat, però no ho hi entés. El final ho he explicat molt de pressa. Tot està explicat molt de pressa. Aquest cercle és un cercle que es crea... No he dit res d'això. Es crea el 23, això sí que ho he dit, i és el primer cercle que amb cultural, promocionar les relacions científics i culturals d'Alemanya a la península, és el primer que es crea dos anys abans de quan es crearà el de Madrid. El de Madrid sí que es crearà directament amb recolzament econòmic oficial del consulat i del departament de relacions exteriors a Alemanya, i només a partir d'aquell moment el català passarà també a tenir recolzament econòmic oficial fins i llavors el té privat. Aquest cercle que està potenciant i el vincle entre aquests vaqueris, aquesta gent que ha anat a estudiar Alemanya aquí i Catalunya, que té relacions amb l'Institut d'Estudis Catalans per portar científics, etc. Quan arriba a la República la dictadura de Primo de Rivera es veu afectat amb la seva acció s'ha de retirar quan ve la Segona República canvia el nom oficialment del castellà al català i torna a potenciar-se i a arribar la dictadura nacional socialista això no és només a Catalunya. Tots aquests cercles es tanquen i se substitueixen pels instituts de cultura alemany i d'alguna manera li talla la vida en el sentit que el català tenia una tradició de què havia nascut en aquí i això tampoc no hi ha entrat. Les relacions econòmiques són més importants, les filials alemanyes estan establertes en aquí i en aquests moments la colònia alemanya la més gran és a Barcelona, la càmbra de comerç alemanya per a Espanya es crea a Barcelona després de la Guerra Civil i se n'anirà cap a Madrid i els instituts de cultura són molt més propagandístics en la propaganda de cultura nacional socialista i a l'acabada de la Guerra es tanquen per obligació internacional i a les hores ja és una altra història fins al 1955 no tornarà a haver-hi una institució de promoció de relacions que tornarà a ser a Barcelona el primer lloc on es creï tornarà a ser de manera privada i no té el nom d'institut, però es crea com a biblioteca alemanya i només quan es creïl de Madrid a les hores unificaran la denominació i acabaran sent els instituts. I pot recollir una part de la biblioteca que ja tenia que per a la zona república ara ho dic de memòria, tenia una biblioteca d'uns mil volums i hi havia molta gent interessada i que era més difícil aconseguir literatura internacional fins i tot des del punt de vista dels diners. Les fires de llibre significava portar les novetats, els alemans ja estaven interessats, però si hi havia indústria tèxtil, indústria el que sigui, era una joia. Alguns els regalaven, quan parlem de la mancomunidad, creació de la biblioteca de Catalunya, que es publica. Aquests llibres una part importantes venien a les hores i els regalaven a les biblioteques. Significava un fons molt important. Ara ho he entès perfectament. No ho he explicat, vaja. El temps se m'ha menjat. Molt bé. Jo volia preguntar-te també una cosa, Fabriz. Ara falta que et trobi. Quan parlaves de la diversificació de l'oferta cultural actual, que ja estava com si hagués arribat el seu límit potencial, que hi havia una diversificació, però deies que la programació semblava que hi havia una reticència per la situació actual. Això ho sé per l'experiència pròpia, per parlar amb agents literaris francesos, com Sufis Zabarri, que té molts autors de catalans i literatura, per festivals, per la comitja i lliure, per altres festivals, i per experiències a festivals de altra França. Ja no volen crear un focus català de manera tan evident com es podia fer fins al 2015. Jo també he rebut David Martínez, que és el de la Catàfrica de França, en el cas que el festival no tingui un mateix català, un focus català massa important, perquè el tema de França és molt acobina, el tema català fins ara, encara no s'entén, perquè és un element que per la mentalitat francesa és l'inici de la destrucció de l'estat d'acobir francès. Tot i que no té res a veure entre Catalunya no francès, Catalunya al sud, a nivell de la més mentalitat, però hi ha aquesta por. Quan va passar en el period d'entreguerres, en el gran momento del catalanismo político, França bajó completament el nivell, no quería que la relacionaran institucionalmente, diplomàticamente, con nada de eso. Bajó el perfil muchísimo respecto de cualquier tipo de ayuda o de reclamación o de participación en las reclamaciones catalanistas de la época. O sea, es histórico, digamos. Es porque también hay un límite gráfico común. La revolución de la Bay d'Aran que nos va a hacer, también, porque hay indicis que a França hi ha haguts espies que han ajudat, però són espies que no eren només per a la franquista. Hi ha una acceptabilitat francesa a fer saber aquest intent de revolució que no va funcionar. A dintre, 46. Digues. La senyoreta de l'intersecció de la conferència del postgego era la professora Gironé, i és la de les eleccions. La conferència de l'intersecció de l'intersecció és un viable. És una cosa importantíssima que suspenta la conferència que és un tacte. No es entén sense la terrenya, sinó la posició de cabrosos de vidre a la terrenya i de lluny estar bé. Hi ha una figura molt valorada, molt obviada, que és la de la terrenya. I a l'exemple, разрrenya l'intersecció d'el moment de sexually encounter United Missions d'Escribée. Està fregat de la cap Computològica i de l'exemple de la tenè ихanitat. I en el cas de la tenè eu, el tema de la internacionalització és un stormo i exsuant... i amb l'internação de l'exemple a Catalunya__ és el senyor Díaz Palabolithic per la recomanació del doctor Comandegueras, que l'està esperant de camís. Això és un personal. I d'altra banda, de la feina, passa vostre, passa extortius, i abastornar l'universitat de Barcelona política i càrrega. Sí, abastornar són el capital de la romanística alemanya com a interlocutari. Per exemple, el directe text de Càrrega de la Universitat Nacional i de l'Universitat és la conferència de la Tamer, que es publica a la resta del 2019. Text interessantíssim, perquè ja no s'ha fet un costat. Que fos de... Ahir si molt no t'he d'hebre, t'he d'hebre, t'he d'hebre, t'he d'hebre. Però que avançava en el sofisticisme, que com si t'interessa. Que com si t'interessa, que com si t'interessa. Clar, això... Fa que l'atenció sigui... A veure, ha marxat el... El doctor Casas ha marxat. Però jo crec que és un llet inajornable i... imprescindible fer una història intel·lectual de la Tamer. Fins i tot i que una història intel·lectual de la Tamer, o una història intel·lectual de la Universitat de Barcelona, no tindrem l'història intel·lectual de la Tamer. Sí. I a més, crec que hi ha persones, que són sources de la Tamer, que s'estimen un món de la Tamer, que estan capacitats de sobra, perquè el superiorisme dels seus llibres ja ho sàfim, de manera suficient. Per Déu, Joan, s'afon? Ai, que té una pregunta de... Com valora la resistència de la manifestació de la meva mare? La Conec, sense conèixer l'interior i sense... tenir-lo en una visió, potser, detallada. És una revista transfronterera. La seva lògica és treballar l'absència de la frontera. El primer número va ser sobre el concepte de frontera i a frontera. I, en aquesta lògica, d'intentar plegar tots els territoris i donar unes relacions... internacionals a nivell cultural sobre àmbits. D'ara el número és sobre música, que s'acaba de fer ara mateix, on hi ha, de fet, un article sobre música a Catalunya Nord, que és molt important per donar conèixer aquesta reflexió. És un intent, jo crec, que és el més interessant de trencar a la frontera, allà on no es pot trencar. Però per què és interessant? Perquè és una iniciativa molt individual, o d'un grup reduït de persona. Ara no recordo l'editor. Que va ser també arredat a Toulouse i m'ho hem donat en la seva formació. Però és una dimensió més privada en aquest sentit. No té un recursament però important. Perquè tampoc hi ha interès des de les universitats de recursar aquesta revista, perquè no és arrelada o no pertany a la universitat. Ja, això és una altra cosa. Va més enllà del tema català. Hi havia una paraula aquí, no? Sí, tenia també una pregunta pel febrís i anava en relació al que has comentat sobre la comitat catalana a l'exterior, o el que popularment coneixem tots com casals catalans. Has comentat una cosa que és molt important, o molt rellevant, que és el tema dels canvis sociològics que s'estan experimentant aquestes comunitats, que no només ens hi trobem a França, jo diria que de fet França és l'únic país europeu on ens hi trobem, però tenim la mateixa casuística a molts països de l'Amèrica iatina, per aquest exili republicà, tu ja ho has comentat amb més profunditat, i m'ha semblat entendre que comentaves que Toulouse havia aconseguit fer aquesta regeneració o que gent més jove comenci a entrar en aquesta comunitat, i et volia preguntar que si ho heu aconseguit, com ho heu fet, si m'ho pots explicar una mica, que potser sembla rellevant pel debat d'avui, però no ho és, perquè com el Febrís també ha comentat o ha il·lustrat molt bé per promocionar-ho, aquestes comunitats que tenim arreu del món són realment els actors més importants que tenim ara per promocionar i difondre la cultura catalana arreu del món, perquè és la xarxa més extensa que hi ha. Per tant, és molt important entendre com podem fer aquesta regeneració, perquè si volem promocionar o difondre aquí som com a poble, ho hem de fer des d'un punt de vista actualitzat i modern. Per tant és molt important que aquestes comunitats tinguin aquests perfils joves que entrin en aquesta nova realitat sobre Catalunya. Per tant, si m'ho pots explicar una miqueta com ho heu fet, seria interessant. El cas de Tulosa també es pot veure a París. A més, és un altre cas on hi ha hagut un moment que conec mains, però sé que també és a París. Però hi ha altres casos, com el de Marsella, no acaba de fer-se, ni Cronop, per exemple, un antes és un altre cas. A veure, a la Tulosa de manera concreta, perquè vam aconseguir fer entre joves, més enllà de la meva persona, que era l'únic jove, 50 anys, en 2012, ho dic. Els joves ja volien entrar al cas del català abans. Volien fer activitats, que sigui veure a París del Marse o el que sigui. Què passa? Hi havia una reticència de part de la Junta, a la zona formada per persones, o el Cosemestració, més de l'exili, o de la Límite de la Franquista, que hi havia joves com massa tabalats, qüestió de soroll, qüestió molt pràctica, i volien tenir el seu lloc. I va fer que les joves es van... hi va haver-hi un petit conflicte a l'any 2006-2007, unes persones que volien entrar i no van poder, i van decidir no fer res. A Tulosa hi havia una comunitat de joves catalans molt important, per això de la renautica i d'herbus. Es senzillament, va ser per una... la integració de joves va ser per defecte, o per rounds, que no depenen nosaltres, perquè va morir el president l'any 2014, 2014. A mi em va fer, aleshores, vicepresident, per una mica aquesta voluntat de fer-ne tres joves, i el nou president va morir a cap a sis mesos, doncs hi va haver un buit de poder, hi va ser president per interim durant un parell de mesos, i resfait que vaig dir, aleshores, que coneixia mosca de l'Ans, el meu lector de la universitat, que jo soc lector de la universitat, coneixia molts, que s'havia fet molts de racions, la gent que conegui Israel Vidal és molt de fer racions, i van fer que a la Generalitat vinguin les persones joves. I els que eren de... la generació de l'exili, o van veure que hi havia una voluntat, i van sediar el pas, perquè també el seu representant va morir. No és per motors nostres, no hi ha cap orgull per dir-ho, és més per... esviniments malaurats, i per després van veure que funcionaven. Els que són de generació de l'exili o de franquisme, que s'han quedat al casal, sempre tot es diuen que aquesta voluntat de tenir joves, per a ells, era molt important, perquè es diuen que els casals anaven a morir senzillament. El que més a punt de passar a Grenoble, podrà passar a Marsella, pel que sé de França, i potser a els dos llocs, però potser a Quebec hi ha més... Precisament volia preguntar, teniu documentat, el tant present de membres dels casals que no tenen origens catalans, que són catalanòfils que han entrat a formar part de la Junta, o senzillament han sigut socits? No, no tenim encara. Jo he fet més en aquestes entrevistes amb els casals, que coneixia, més perquè per relacions que jo tenia, però fa una part del projecte que tenim, una mica, aquestes dades per entendre com funciona de manera més precida, amb primeres impresions i sobretot resultats d'entrevistes, més que altra cosa, però volem saber-ho, per veure com podríem aplicar-lo o donar consells a altres. Tu, Marina, parlaves d'aquesta importància del rejuveniment i de tenir aquesta xarxa que diuen els casals, però també s'ha de tenir en compte això. Em parlaré més tard d'aquesta tarda, però hem arribat a uns anys de tenir un 47% dels socis que paguen l'acuata anual, que són cavequesos catalanòfils. I cada vegada més, aquests catalonsquis, que més a més aprenen el català, ens ha format a la universitat, et muntem després d'un festival, de Mercè Rodoret, són ells, més que els catalans o descendents de catalans que hagi pogut estar. Per tant, aquest canvi també generacional, aquest canvi també de perfil, mèrien nyumans de Nova York, doncs també s'estan començant a formar i crear arreu del món. Per tant, preguntava, no sé quina és l'impacte. Jo crec que en aquest francès hi ha, a més a més, en el cas de Tulosa, els estudiants, que jo els tinc, de la universitat, no es fan socis del casal, tot i que hi van a fer activitats amb les altres, també per qüestió de proximitat geogràfica, en aquest sentit com més i un millor, potser, també s'ha d'adaptar. Vosaltres teniu necessitats d'aplegar-vos i els nostres poden anar a Barcelona com volen, a Girona, a l'Emporral, no cal anar al casal català per fer activitats, els que són català no fils, doncs són més català no fons que són aquí per qüestió d'immigració o vull de la Tulosa i de feina, per això depèn de cada país. És per fer una... per dir alguna cosa que m'ha surgit el parlar de les intervencions que han hagut aquí. Molt breuament. Jo només faria dues preguntes molt curtes. Una, quina imatge de Catalunya veieu que voleu presentar o que la veieu en el futur que ens arriba? I la segona, en quin entorn? Perquè, clar, llavors aquí entraria la classe social i això era un tema que a mi em sembla important, que em preocupa i no sé que no ha de dir res. Per tant, només us ho volia comentar i si tenim alguna cosa, algun comentari, doncs ho agrairia. Jo parlar de la meva presentació serà la pregunta número 1, et respondré a la teva pregunta. Per tant, si et sembla bé, jo m'espero la presentació i això d'altres que diguin el seu punt de vista. Si em permeteu un moment, jo diré el meu punt de vista sobre això, perquè té a veure amb algun comentari que volia fer i també alguna cosa que quedarà pendent, però que no m'ha quedat clar del tot, perquè tampoc no soc especialista, però la diferència entre pare i proto-diplomàcia que al principi has comentat i aprofito per fer dos breus comentaris. Un, el problema que heu dit, que tant bon punt es pot percebre l'acostament de la cultura catalana com un qüestionament de estructura d'estat, és que a França hi ha frontera, també passa quan no hi ha frontera. Jo crec que amb els fragments que veieu vosaltres sobre Alemanya és claríssim. Jo parlo poc de futur, intentaré respondre, però no parlant de futur, sinó del passat. Després que els catalanístics, que jo heu observat, que ja he dit al principi, això m'ha donat temps de dir-ho, tots els casos no són exclusivament catalanistes, són de fet hispanistes o romanistes, que tenen aquest passant, i potser s'acosten per la part d'interès de la ciència, però que el seu posicionament en general, i ara resumeixo, en general és molt ambivalent. Jo també ho intentava mostrar, encara que no m'hagi donat temps, amb algunes de les cartes que apareixien alguns, fins i tot fan com unes declaracions, però després, quan ve el franquisme, s'han oblidat exacte declaracions en aquest sentit. I clar que aquí et podríem entrar molt, també una part dels catalanistes de Catalunya, doncs jo què sé, si fem fer el Ferran i Tavall, i la falsa ruta, i aquest potser és un cas molt extrem, però n'hi ha d'altres, aquesta ambivalència. I, ostres, tu hi havia una cosa molt important, què volia dir? Bueno, res, ja sortirem un altre moment, però teníem a veure amb el... Ah, sí, deixeu-m'ho dir. Això es podia dir en aquest moment, o es podia dir més endavant, com la mateixa pregunta que a fer la Montserrat, ens la deixem per després. Jo hi ha un fragment al principi, clar, em vaig estar mirant, que és una font important, la revista d'estudis catalans, català ni xetsàix, crifo alguna cosa així, i mirava i tal. I una cosa que no tenia a veure directament amb el que jo, que era la part més històrica, però allò que et mira els articles, no, n'hi havia un que tenia. N'hi havia algun del Ferran Ferrando, que durant anys va ser el president de la... No sé si ara això que vaig a dir, no ho sostindria igual, no ho sé. Però que a mi em va cridar molt l'atenció, que ell deia sobre el seu paper i el de l'associació que deia... No tinc el fragment aquí, això que el dec tenissi, el busco el trobo, però no el tinc aquí, perquè això ho vaig deixar fora. Però ho pensava per unes conclusions. Ell venia a dir alguna cosa així, com que... A veure, que li donem molta feina, perquè ell feia el que podia, però que en general, quan els estrangers venien a Catalunya, no se n'assabentaven de la pel·lícula. I jo tinc la percepció, jo que, fins i tot per raons familiars, a part de professionals, viatjo bastant, tinc la sensació que, o un, és catalanista, no sé què, o no s'entera de la pel·lícula. O sigui, jo, he estat a Alemanya, a França, em sembla que no és molt diferent, ja està a la frontera, i no s'entenen. O sigui, si no és algú... Jo, si em permets... Mira, fa... I no sé si els companys que també viuen a fora, jo, com que també acabo de tornar, de viure molts anys a fora, si m'hagués sentit això, fa dos, tres anys, s'hauria dit totalment, tens raó. Però, la sensació que tinc, és... no sé, i vosaltres em direu si també la teniu igual, és que els últims dos anys, a conseqüència del que tots sabem d'un fet molt important i molt gros que va passar en aquest país, hi ha hagut un abans i un després, realment. Des de si te'n vas a Estats Units, o a Canadà, o el Regne Unit, o a Argentina, o a la Xina. O sigui, no estem parlant de només Europa, estem parlant global. Tothom, en algun sentit, n'has sentit a parlar i sap que ara hi ha una cosa que es diu Catalunya. O una gent que es diu... que pugui veure una mica de... que pugui haver-hi dubte de exactament què volen i per què, això segur. Però que ens poden... que ja saben que alguna cosa diferencial hi ha, aquí sí que he notat un canvi molt gran els últims dos anys. No sé si a la resta heu notat el mateix. El que jo dius diaris programadors, té a veure això, el fet de tenir reticència significa que tenen un reconeixement del que està passant un tema. També és a revelar a dones que et sentir. I a nivell universitarri, de fa un any, respon a aquesta curiositat, a alguns. O de voler fer màsters memòria per entendre aquest problema. I només per contestar la diferència entre paràl·lipromàcia i protolipromàcia, hi ha, com a cada concepte de politologia, amb moltes definicions, l'altre sentiu, però la paràlipromàcia és una diplomàcia d'una entitat sovetàtica que no pretén ser un estat que es manté dins l'estat. I la protolipromàcia és per començar a crear un estat. Per això hi ha, a quin moment, a vegades, podia parar de protolipromàcia per el que es feia en mesos o anys recents a Catalunya. Perdó. I la paràlipromàcia també té a veure amb el transnacionalisme, amb les pràctiques no estatals de govern. O el intent. O de gobierno político o de prácticas culturales o asociativas. La protó és prèvia. El estadio previo a la diplomàcia o a la diplomàcia transnacional. Jo, en vez de usar diplomàcia cultural, utilizo más el término transnacionalismo para las prácticas políticas o las prácticas socioculturales de los catalanistas americanos. Doncs deixarem aquí i deixarem aquí.