 Egry Csillagok, IV. 9. fejezet, az Alibrivox felvétel közkincs, felolvassa Mallinger Diana. Egry Csillagok, írt a Gártanyi Géza, Eger veszed elme, IX. fejezet. Azon az éjszakán megint eltűnt egy néhány felvidéki ember, jött helyettük más. Felnémetről valami harminc paraszt ember jött be. Kiegyenesített kaszával jöttek. Az egyik meg csépet hozott. A csép hadaró persze ki volt verveszöggel. Egy börkötényer zömök ember vezette őket. A vállán pöröly. Mikor dobó előtt megálltak, leemelte a pörölt, és leeresztette a földre. A süvegét levette. Felnémet ilyek vagyunk, bejöttünk. Az én nevem Gergely. Kovács vagyok. Ha kell vasatütök, ha kell törököt. Dobóketet nyújtott neki. Jöttek a szán almagyariák, tihamériák, abonyiak, többnyire parasztok felességestül. Az asszonyok bugyrosan. A férfiak jól feltariszt nyázva, slóval, kocsival is. Egyökről szekér is kanyarodott fel a várba. A szekéren harang volt, akkor a harang, hogy két oldalt a kerekek súr volták. A szekérel jött egy öreges úrféleballagott. Mellette két úrfiú kékposztó dolmányban, piros csizmában. Az egyik húsz éves falkunkorított bajuszú, a másik 16 éves, még gyerek. Egyforma kerek és barna az arcuk. A nyakuk is egyformára vid. Az öreg aldalán széles kart fekete bársonyhüveiben. A két fiú aldalán vörös bársonyhüvei végkonykard. Az öreg fekete ruhában volt, a csizmája is fekete. Dobónak már távolról feltünt a gyászruha. De, hogy a felnémetiek foglalkoztatták, csak akkor látta megint az embert, mik a radajért. Az egribíró volt. Nényi, András Deák, mondotta Dobó a kezédnyújtva. Én vagyok, falált az egribíró. Itthozom az öreg harangot, a többit elásadtam. És az a két derék fiú, az én fiaim. Dobó kezett nyújtott azoknak is. És az ökök vezetőéhez fordult. Tegyétek le a harangot a templombás csömellé. Christoph, szólt az aprógyának. Monddák meg cséjúrnak, hogy a harangot ársassa el, hogy golyó ne érje. Tekintete a biró fekete csizmájánakat meg. Kiggyel szól bátján. Az egribíró a földre nézett. A városomat. És ahogy felemelte a fejét, tele volt a szeme könnyel. Aztán egy hamuszínposztor ruhás ember jött, meg két nő. Mind a kettő egy-egy gyermeket vezet. Az ámbere szíves szemmel nézett Dobó, és meg is szólította. Molnár, ugye? Maklári molnár vagyok. Felállta az, szinte megüdülve a barátságos szótol. Itt háltam az él a cifra malomban. Hát ez a két nő? Egyik a feleségem, másik a lányom. Az a kettő meg a két kis fiam. Nem akartak elhagyni. Hát mondok, talán csak kapnak itt egy kiskuckót. Hiszen hely van, arról szó sincs, de sokkalom már az asszony népet, és szukánhoz vordult. Hány a szony van a barban? Ide így negyven öt, felállta szukán. Dobó a fejét csóvelta. Aztán megint három ember érkezett, meg egy pap is velük, egy sovány belsött képibap. Kard nem volt nála, csak volt, meg egy rókabörből készült a risznya. Na, annak Dobó megörült. Pap mindenképpen kellett volna a barba több is. Kellett, hogy az isten közel léthét érezék a harcosok, meg, hogy prédikáljanak. De meg azért is, hogy a halldoklókat az utolsó szentséggel ellássák. Na meg, hogy temessanak. Isten hozta, mondott a Dobó. Nem kérdem a nevét se, mert isten töljött, isten küldötte hozzánk. Van pap, varba? kérdezt az egy ház embere. Hány pap megvan? Csak egy, felállta Dobó elszomorodva. Mert a pap kiétéséből látta, hogy assza fog prédikálni. És ahogy a törek ömlött dél felől, és patkóallagban terjedt el a város körül, a város maradék lakossága felhúzódott a várba mind. Jóbbára parasszok és iparosok voltak, és velük az asszonyaik, gyermekeik is. Minden megszállott városban maradnak két elkedők, akik azt mondják, nem igaz az, hogy jön a törek. Minden esztendőben rémitik vele a világot, aztán meg is vénülünk, meg is halunk, de a törekkel annyi bajunk sincs, mint a cserabogáral. Az ilyeneket önti el az árvíz, és most így a legjobban a háború. A ráérünk család soha ki nem halói vadéka jők. Dobbo nem bánta, hogy jönnek. Minél több az ember annál jobb. Az asszonya és a gyermeke ugyan nem szívesen látott vendéga várban, de át nem lehet őket elzavarni. Meghát ennyi katonára kell is az asszony kéz. Hát csak hadjöljenek. Az asszonyokat elosztották a konyhák, sütő kemencék közé. Suk embaci helyet mutatott minden családnak. Némelyik szobában tíz évál húszával is meg kellett ferniük. Elvégre is csak éjjeli szállás kell, meg hogy a motyoljukat le tehessék. A férfiakat azonban megcsébbe terezette a kapubász gyesztögletébe, és addig nem volt szabad bejelmenniük, még vagnem esküttek, mint a katonák. Ejjj, mondták gyerek szövös gazz az eskü után, hiszen éppen azért jöttünk mink ide, hogy védelmezzük a várat. Mire egy másik rádúplázott? Arra való a vár, hogy védelmezzük. Mág se jött mindjárt, hagyvert is aztott nekik, hallommal hevert a kard, a dárda, a pajz, a sísak a bárstyabolt hajtásaiban. Persze nem damaskusi, hindosztáni, vagy derbendire megek, csak a féle rostás köznapikéségek, amik századról századra maradnak a várban. Válasszatott kikimagának olyat, amiért akart. Egy vastagbajúszu varga, akinek a szemöldöke is beilet volna bajúsznak, nagy magabízzással szólt. Hát jó ez a sokfejgyver kapitányuram, de én nem elhoztam a dikicsemet is, és fényes dikicset von telő a kötényem elletzőjéből. Ha én nekem török jön, hát kihasítom ebből a hasát. A sísakot is felpróbálták egypáran, de mert nehézszer a vaskalap, megmert jobban hasonlít a fazékhoz, de szép fényes vitézi is alkoz, csak ott hagyták. Minek ez? Na, majd megtudjátok minek. Alkonyatkor jelentették a töronyőrök, hogy felnémet felől egy négy lovas súri kocsi jön sebesen. El nem tudták találni, ki lehet. Négy lovas kocsi van a pispökszokot járni. Mársúri ember csak akor ő kocsi van, habeteg. De idebeteg ember nem jön. A kapitányok maguk is a bástjára áltak, s vizsgálták a sárkánként repülő négyes fogat. Meglássák kegyelmetek, hogy a pispök jön, mondott a fügedi, a káptalan hadnögya. És hogy ezt senki el nem hitte neki, példákat cedett a történelemből. Nem voltak eddig minden csatába jelen. Nem voltak eott mohácsnál, csak nem valamennyien. Hiszen a pispökség nem csak egy házítis csék, hanem katonnai is. Minden pispögnek meg van a maga katonásága. Minden pispög kapitány is együttal. Bárminden kapitány pispök is lehetne. Felelte dobó. Talán arra gondolt, hogy akkor több katonát elíthatott valna a török ellen. Hát ha valami kengyelfutó jön a királtól, csak hogy megvetegedett az úton, vélekedett meg csei. Dobónak kiderült az arca. A király nem hagyhat el bennünket, mondott a bízó szemmel. Stürelmetlenségében megindult le a lépcsőn, a piaconát az ó kapuhoz, ahol a kocsi feljárója volt a várnak. A kocsi börfedeles, sárgára festett údi kocsi. Felkanyarodott a déli kapunak, behajtott a kapu alatt a várpiacára. Akkor aztán kiszállt belőle egy fekete ruhába öltözött magas termetű asszonyság. A fő kapitányúr, ez volt az első szava. Hogy dobót meglátta, fölvetette a fátyolát. Körül belőle 40 eztendős asszony, a ruhájáról látszik, hogy özvegy. Balogni asszony, mondott a dobó megdöbbenve, s leemelte a sivegét, meghajolt. Annak az agrodnak az anya volt az érkezet, akit nagy lukácsa a küldöt hazadobó. — A fiam! — szótra megőajakkal az asszony. — Hol van balázs? — Hazakültem, felállte csodálkozadobó. Több egy hónapjánál, hogy hazakültem. — Tudom, de vissza tért ide. — Nem tért vissza. — Levelethagyott hádra, hogy ide jön. — Nem jött. Utána szökött nagy lukácsnak. — Asszejött vissza. Az özvegy a homlokára nyomta a kezét. — Ó, az én egyetlen fiam, hát ez is elveszett. — Még nem bizonyos. Az uramnak a halálos ágyen eleskültem meg, hogy amíg meg nem házassodik, veszedelenben emereztem. Ő a családnak utolsó sárjadéka. — Tudom, tekintetes asszony, felállte dobó sóhajtva. Hiszen éppen azért küldöttem haza. Most már csak forduljam vissza, míg a török hadgyűrűje összenem ér. És egy század lovast rendelt az asszonyál kisérésére. Az asszonya szekulcsolt kézel, könnyörgön nézett dobóra. — Ha vissza, jönne. — Már nem jöhet vissza. A város az élmár körülzáródik. Ide csak a kirásereget örhet be. — Hát ha hazzal jönne vissza, vezárom a házambal úrkót. Az asszonya kocsiába ült. Előtte utána 50-50 lovas. A négy lópe helyként ragadt a vissza kocsita cifra kapu felé. Már csak az az egy kapu volt nyitva a négy közül. Csak azon lehetett kimenni szarvas kő vagy tárkány felé. Negyed óra múlva jelentették a toranyörök, hogy a török serek felső karéja a cifra kapu hazért. Egy száguldó lovas yet vissza az asszony kiséretéből. Fekete hadd nagy úr kérdezteti, hogy átvágja az asszonyságot a törökön. Dobó felhágott a bársgyára. Látta a török vérteseg sokaságát a kapu körül, s a vérteseg mögé kanyarodó a szabokat. — Ne! Sotmaradt a bársgyán. Jó szeme fölé ernyőzve nézett észak felé. — Fiúk! — mondotta a bársgyán állókatonáknak. — Melyiketeknek van jó szeme? Nézzetek csak arra felnémet felé. — Egy néhány lovas jön ott, felált az egyik legény. — 20! — szolta másik. — 25! — szolt ismét az előbbi. — Nagy Lukács jön, kiáltotta megcselye templombástyáról. — Valóban nagy Lukács jött. A törökök után csellengő hadnagy. Hol a manóban járt ennyi ideig? És hogyan jön be? Mint ha seberszél hoznál őket, úgy vágtattak. Késő már nagy Lukács, a török el állta a kaput. Nagy Lukács még nem tud erről semmit. De kanyarodik a dombra la cifra kapunak. Ott megvillantja a török lovasságot. Nagyot ránta lovaz ablályán, és fordul a kis csapat gyors kanyarodásra la baktaik kapunak. Ott még több katona. — Be ezek vakarhatod most Lukács, ahol nem is viszket, mondja nevet vezoltei. De csak éppen lovasság ne volna a kapunál, mondja dobó szikrázó szemmel. Lukács át vakdalkozna rajtuk. Áll Lukács és néz a várfelé, vakarodzik. Integetnek neki sűrűn a süveggel a falonáló legények. — Gyere Lukács, ha mersz! A török lovak a meszeségben hétel el megtarkulnak, valami százak inji fordul fel alóra. Úzőbe kapja nagy Lukácsot. Nagy Lukács seresd. Megindul a maga 24 lovasával, és kezdődik a verseny. Eleinte lehet látni a lovakat is, később csak két porfelhőt, amely felszáll a jegenyefák teteig, és terjedtsebesen felnémet felé. Vigy a 4. rész 9. fejezetének. Egritsillagok. 4. rész 10. fejezet. Ez a LibriVox valvétel közkincs. Felolvassa majlinger Diana. Egritsillagok. Ért a Gártanyi Géza. Eger veszed elme. 10. fejezet. Másnap pasálnap volt, de nem szoltak az egriharangok. A vár és a város körül volt folyvatörökkel. A hagyeken és donbokon, széles messzeségben a sátorok ezerrei tarkálottak. Vörös és fehér sátorok, helyenként zöld, kék, sárga és piros sátorok. A közemberek sátorai, mind a ketté hajtott kártyalap. A tiszteg sátorai nyolcöbletű, magas és díszes alkotmányok. A tiszti sátorokon arany gombos boncsokokat és holdászászlókat lenget a szellő. A felnémeti réten, sztályai mezőn és mindenütt ahol gyep van, a paripákezerei legálnek. A patagban végig hosszát fürödnek a bivajok és emberek. A csengőbongó népáradatból kiki emeli a nyakát egyetteve, és kiki fehérlik egy-egy lovanülő tisztnek a turbánya. A színeknek ebből a hullámzol zenéből szigetként magas liki az egri vár és a pársita vár előtt meg a királyszéke, az a napkeleti donboldal, amely el szemben a legmagasabb falat építették. Dobbó a tisztjeivel megint a tetetőtlen tornyanálott. Milyen jó, hogy építette ezt a két tornyot szentést van király? Látni lett róla, hogyan állítáldjút a török. A vár hát a mögött kereledik egy nagy gyepestérség, akkora, mint a budai vérmezőfele. Azon túl meg van egy szép szőllődom. Íme, arra huzatott fel a török három öreg álljút. Még csak a sokat sem állítanak mellé. A harminz bivajt se hajtották messze, csak a donbalá, a pásítra. Ott legelnek. Most már csak te vég vannak az ágyjuk mellett. Azoknak a hát a feketezsákokkal van megrakva. Börzsákok, Magyar Eztadobó. Azokban tartják a puskaport. Ott forgolódnak az apró termetű, vörösturbálnastopcsék a várbeliek szemálőtt. Az ágyuk fekete szája, most meg némántátok a várfelé. A topcsi basa lelegúgol és végig nézrajtuk. Igazgatja a jobbra barra, följebb lejjebb. Az egyik ágyú a két toroynak fogszolni, a másik a középső ész a kibástjának, amely a palotát takarja. Látjátok, hogyan céloz, mondja Dobó. Nem az ágyú elejével céloz, hanem a hátújával. Egy pattan gyus legény dugja fel a fejét a toronyajtaján, és szól. Kapitányurám. Gyere ide, feleli Dobó. A legény felmászik. Akodalmas pillantástvet a török ágyjuk felé, és megáll katonásan. Kapitányurám, mondja, balásmester kérdezteti, hogy lőjjön a vissza. Mondd, hogy ne lőjön addig, míg én nem rendelem, azután visszaja szíde. A topcsik tovább tömték a háromzarbuzend, bunkos végű vasdöröklővel vérték a hasába a puskaport. Kedvem volna pedig közibügg durrántani, mondott a tüzesen megcsöi, mikor a elkészülnének éppen szétvetődnének. Hadmulassanak, felált egy ugottan Dobó. Csak legalább rájuk üthetnénk, mozgolódott gergely is. Most ne, felelte Dobó, hadlások, hogyan lőnek. A topcsik már a folytás gyömszölték az arbuzend torkába, az öröklő rudat már négyen fokták, és jelszóra vérték az ágyuba. Apogán nyirgalmát, szólatt megcecei is. Kapitányurcsém, hát minnek az ágyú. Kedves öregem, már kegyelmed is pezsag ellenem, hát majd holnap megtudja, hogy miért nem lövök. A topcsik bőrök egyszednek előedzságból. Kettő fogja, egykeni faggyúval. Azután megfordítják, és a faggyú talán felébe belet akarják a golyót. Ezektán tojással lőnek, kérdeztes oltai gunyolódva. Akkor érkezett vissza a patantyús legény. Állj ide elém, mondott a Dobó. Az előbb láttam, hogy felsz. Hát nézd ide lőnek én rán. Ide el szelibém. A legényelvörösöd vál Dobó elé. Dobó le nézett a toronyból, és hogy petőt meglátta, leszolt neki. Gáspár fiam, neked jó torkodvan. Húrjön csegyet, hogy a török mindjárt lő. Senki megnérett ennyen. Az asszonyok, ha éppen félnek, a napsütéses aldalon járjanak. A topcsik már mind a három ágyba belenyomták a golyót. A három patantyúsjuk lángolókanóccot tartott a kezében. Egy topcsi mögötte megköpkötte a tenyerét, és a tarkóját fölfelési magat van ézett a várfelé. A puskapor lobbot vetett, az ágyú füstet és lángot, és földet rázó kilenc bumbum hangzott el egymás után. A vár megrezsketett a dördülésdől, aztán csentkövetkezett utána. Semmi, szólalt megdogom a sajogva, és akkor lekelgette a legint. A füstlomhánszált az ágyúkról fölfelé. De hogyan manóba lehet három ágyúnak kilenc dördülése? Úgy, hogy az eger körül lihegyek, nyomban ismétik az ágyülövés hangját, és minden ágyúszott három szor. Na, lesz itt múzsika, ha majd a töröknek három-nétszázágyúja egyszerre megszólál. Negyedóra múlva pető felfutott a toranyba. Egy mézsáros legényis szanmogott utána. Kéterős karján egy büdösengő zölgő golyót szipelt dobó felé. Jelentem alásan itt a golyó, mondott a pető. A patakba esett. A vízhordó emberek hozták fel puttanyban. Mondd nekik, hogy hordják a vizet tavább. A várkapot nem csokjuk be. Mink nem lövünk, kérdezte pető is. Vasárnap van. Feleltem a söljagvadobó. Hogy lönnünk. És tavább nézte, hogyan hűltik az ágyut, és hogyan töltenek újra a tokcsik. Vége a 4. részt 10. fejezetének. Egrít csillagok. 4. részt 11. fejezet. Ez a LibriVox-sal vétel közkincs. Felolvassa mai lingel diána. Egrít csillagok. Irt a gárdanyi kéza. Eger veszed elme. 11. fejezet. Másnap reggel már ott googolta három faltorőágyú feleközelségre a gyepközepén. Megiszaporodott másik hárommal. Az előző nap 9 lövésre ugyan kárba vezett. A várból még csak nem is felállták rá. Hát közelebb állították az ágyukat, olyan közelre, hogy közönséges nyillövés is elhatna hozzájuk a várból. Tudta dobó, hogy így lesz. Minek rezentett a volnál őket. És minek ingatta volna meg a vár népe bizalmát, hol mi üres viszont pufogással. Már biradatkor talpon volt, és maga készítette minden arra szolgáló ágyúját a feleletre. Ő bizony nem csavart a bőrbe a golyókat, csak éppen megfaggyúztatta. A puskabart is maga mérteki gondosan a mérőkanállal. Na, most elő a fajtást. Verd rá legény jól a döröklővel. Bele a golyót. És irányzott hosszan, gondosan. Megvárta, amíg a török is elkészül a kasokmagat. Aztán mikor az első török ágyúáldördölt kiáltott. Isten nevében, tűz! Egyszer elmárkedett a tizenkét magyar ágyúhoz a kanóc, és egyszeredördölt el mind a tizenkettő. A török kasok és laféták döltek és szakadtak. Két török ágyú felfordult, egy darabokra szakat. A topcsik dühös ordítása és futkossása a kasok mögött nevetésre fakasztott a várbeli eket. Nobátján, mondta vígen dobba az öregceseinek. Értie már, hogy tegnap mért nem lőttünk. S alábbát szétvet válott a falon. Két kézzel pedörte a bajuszát. A várbeliek nem jettek meg annyira, amint doboaggódva gondolta. Eger, Miótap, Uskaport válta lálták, a világ legleglövöldözőbb városa. Itt más a képzelhető majális, tüzoltó vigadalom, választás, dal körünnep, kertimulatság, műkedvelői előadás, hogy előtte ne ágyúznának. Az ágyú helyet esíti a plakatot. Néha plakat is van, de azért az ágyút nem engedik el. A várban mindig otthever a fűben egy néhány mozsár ágyú. Az lővele aki akar. Hát, hogy is jettek volna meg az egriek? Mindössze egy ember volt a várban, aki az első ágyú lövésre lássett a székről, és hiányt kiáltott. Hanem is mondom, könnyűk itt aláni, hogy kiről van szó. De be ezek kaptak rajta a katonák, ki húzták ők egy álmét a zúbbból. Azon sárga dolmányosan, pirosna, drágosan, sísakosan és mezítlábosan felvonszolták a bástjára. Ott fogta kettő a két kiterjesztett kezénél fogva, kettő a lábánál, egy meg a hátával támaszottal hátát, és kiabáltak a törököknek. Ide lőjjetek. A cigen csak áltam, így töltöttek, de mikor az ágyum megint elsült, kirándultak ezzükből, és egy hagymereztő két ölesugrással lentermett az álványok alatt. Ott legelőször is összetapogatta magát, hogy nem sodorta el valamiért az ágyúgojó, aztán futott, mint az agár, az ókapunak. Jaj, jaj, jaj, kiabált a fejét a két markába fogva. Hogy a körcsállott volna a lábomban, mik a ride indultam. Jaj, jaj, hogy vakult volna meg az a bides ló, mik a ride hozott. A kirelséki ágyukat azon a napon mincét lőtedobó. A topcsi korítozva és dühöngve futká roztak szélj el. Két topcsiag a meghalt. A harmadik tisztelt poinyvában vitték el az ágyukmellől. A téren nem maradt egy év, csak a feldölt és szét tört kasok, három holteve. Nyomorék kállőt ágyuk, ládák és darabóban heverő ágyukkerekek. És mint haznam lett volnálék, gergelyeifélkor még ki is csapot rájuk, és húsz baripát és egy összvért ragadott be magával. De hát annyi lova volt a töröknek, meg annyi embere, meg annyi ágyúja, hogy víradóra megintáltak a veszőből font és földelt öltött kasok. Persze hátra vetettek ágyást valamivel, és jókora fölthányást emeltek az ágyukkelé. A kasokhéz agaiban új tizenkét ágyú. Az ágyukkörül új topcsik és újagák. Még a nap fölsekelt, megrázkódotta vára szörnyű dörgésektől, és a tampadobbanásoktól lehetett érezni, hogy a golyók a falad döngetik. Dobbó ismét kisütötte a maga ágyújit, és ismét felforgattal kasokat és ágyukat, de a feldött kasok magat új kasok emelkettek, és azok mellett új ágyúk. A topcsik pedig nem futottak széjjel. Szöges korbácsolult mögöttük egy dandárvértes gebengyi. Így csak lőni lehet és meghallni. Hát csak lőj enek, mondott a dobó, nekünk kimélnünk el a puskaport. És csak a szokállasokból pukkantat olykor közibülk, hogy a munkájuk adza a vargassa. Azon a napon még nem szállta meg a városta dörök. A magyar gyalokság a vár kapuít őrizte, a lovasság a város kapuít. A dörök egyenlőre nem kezdet velük harcot. Minek neki a város? A vár kell. Aki a vár, azért a város is. A dörök főt isztek már két napja lóháton járják a hallmokat, hegyeket, hogy a vár bársébe beláthassanak. De nem lát be oda, csak a madár. A tornyok látszanak csak ki. A falak is bárslyek tetején vesszőbből font és föddeltapasztott palánk is takarja a bársőséget. Hát hová lőj enek? Lőtték a falat meg a palánkot. Belül pedig rejtőzött egy néhány szép épület. A rengeteg nagy templom a megmaradt felével is remek e volt az építő művészetnek. A régi monostormel lett-e, szintén faragot köbből épült. Azóta se volt olyan szép kaszárnyája magyar katonának. A vár nagyipalotát meg dobócsinosította ki, mikor megházesedott. Ola szépítő mestér faragta, rakta össze, és üveg ablakaiv voltak. Még lent a városban, bizony csak lantornás ablaka voltak üsböknek is. A török hát csak lőtt és lőtt. Böfögött bufogott az ágyúja viradattól napszáltáig. Tört el falat és szaggatta a falon a fonott palánkot. Műkor aztán leereskedett a nap a baktai hegymögé, valamennyi ágyújukat egyszerre kilőtték, és a táboripabok ágytatatos, allahu akbár éneke hangzott a táborban minden felé. Az egész török tábori mártkozásra borult, a topcsi kis. Dobónak a kőműveséi meg előszették a vakolókanalakat, és még világosan megkezdték a munkát. Berakták a töréseket kővál. Vége a 4. rész 11. fejezetének. Egritsillagok, 4. rész 12. fejezet. Ez a Libri Voksza a léter közkincs, felolvassa Mailinger Diana. Egritsillagok, ért a gárdonyi Géza. Eger veszetelme, 12. fejezet. A két basa a fejét csóválta. Háboruban vénült ember volt mind a kettő. Ahol ők jártak, omladékok maradtak utánuk, és a szultámbirodalma szélesedett. Be kell törni a városba, onnan is ágyúzni kell a falakat. A nagyedik napon hát behatoltak a városba. Gyerek játék volt ez a hadnak. Ezer létra, és ezer fiatal harcos. Amikapó őréinknek meg volt hagyva, hogy azonnal vissza van ujjanak, mi helyt a török a falon megjelenik. Hát el is hagyták a kapukat. Szép rendben, dobszóval visszatértek a várba. Akkor Arszlán bék a boldogasztani templa ma melléhúzatot négy nagy fal törő ágyút, és azok rabástyákra irányoszta, ahol a magyarok nem ágyúi állottak. Arszlán már jobban lőtt. Gújói a város felvevaló oldalon törték a falakat meg a palánkot. A legtöbbiek árba vezett, de amelyik talált, bontott a falakon. Azonnalpon a városvali templomok tornyáról leszette a török a keresztet, és holdadtette a helyére. Az voltárokat kiszórták, a képeket elégették. Zsdélben már a tornyok ablakából énekelték a műzeinek, hosszú, vantatott üvöltéssel. Allahu akbár, assádu annala illáha illallak. Assádu annamuhammal drászulu allak. Helye assallak, helye alalfallak. Allahu akbár, la illaha illallak. Magyarul, isten a legmagasztosabb, bizony nincs isten az istenen kívül. Bizony Mohamed az ő profétája. Jerte kimátkozásra, jerte kisten tiszteletére. Isten a legmagasztosabb, nincs isten az istenen kívül. Délben, hogy együtt ebédeltek, Dobó hallgatag volt és komoly. A királytól nem jött még gyűzenet. Az egrip ispöktől éljelt ért vissza a kém. Azt felelte a piskökk, hogy nincs pénze, se katonasága, de imátkozni fog a bárbeliekért. Dobó arcán egy ízom se rándult meg erre az üzenetre. Csak a szemöldöke vonodott összébb. A nagy Lukács dolga is búsította. Vitész tisztje voltat az ember. Minig a török már lett szeretett lappangani. Belekabdasott a nagy török hadbal megelillánt. Most be ezek hogyan tér vissza, mikor körül van fogva a bár, és felnémetik tarkállalnak a sátorok, vagy telennel is veszet már. Az ebédnél jelentették, hogy nagyantalt ellőtte egy ágyugoyó. Borrem is a fölpattant. Kapitányuram, hadd üssek ki a törökre. Röstelem, hogy a városkapu itt kardvágás nyelkülhattuk el. Budaházi, egy erős, vállas, mellest is megszólalt. Hadd lássa a török kapitányuram, hogy nemcsak édszaka merünk rája csapni, hanem napval is. Pető is megmordult. Ha kevesen vagyunk is, ne kiválgunk százan-százezernek. Hát jó, felállta dobó megvidámul szemmel, de nem érdemes azért itt hagynotok az ebédet. A szanem is bezélt a törökről, csak ebéd után. Kicsaptok a gyalokhadra a nagy templom mellett. Keresztül rontotok rajt egy kanyarodással, és visszanyargatok azonnal. Harc csak annyi legyen, a mennyi kinekinek az útjába esik. Sorakozni, rendeszkedni, jelszót várni nem szabad, mert akkor ott hagyjátok a fogatokat. Százan mehetek. Nasa, a tisztek kapják a fegyvert páncélinget. Fel a lóra. A legénység mindverül kakartartani, de gergelydél kivállasztja közülük a legizmosabbakat. Az a szabok, lagum, zsik, piadok, ott ebédelnek a földön, a templom előtt a pázsíton. Ma csupa leves az ebédjük, és a kanalat már visszadukták az öbszíjukba, öfkendőjükbe. Most vörös, hagymát esznek rá kenyérrel. Némelyik dinnyézik, némelyik uborkát, zöld egy ebbet falat az aleves után. Mindezt jól lehet a várból látni. Csak a patlak meg a város piac a választjál őket a megszállatlan föltől. A piac házai mellé egy falka jani csáris te lepedett. Azok most éppen vígan vannak. Egy ügyes regény hangzsárt és sárgadinyét dob fel a magasba. Először elkapja a hangzsárt, utána meg a hangzsárhedjén a dinyét. Látható, hogy fagadásból játszik, mert íme egy jani csár görögdinyét visszhozzá. Darabik beszélnek, aztán a jani csár földobja a görögdinyét, a másik meg akardott. Egy harmodik jani csár megrántja hátul az ügyeskedőt. A dinnyá a földre hul, és a katonák nagy ulladságára szétredtsen. A várpapuja még nyitva van, s a várbeli parasztokje vában hordják fel a vizet, és itt adják a várbeli lavakat. Mit nyernének a törökök, ha a kapunak rohannának? Egy pár golyót az oldalukba. Tudja ezt a török, hogy a kapu, ha nyitva is van, mint az oroszlán nyitott szája, fogak vannak benne. A jani csárok férrefigyelmében, egyszer csak megszűnik az itatása pataknál, megáll a vizthordás. Csak két-három pelszni szünet ez, hát hogy tűnne fel. Még a sepillántják meg, hogy a falakon szaporodik az ember, kivált a nyilas, meg a puskás. De már arrabe ezek megrándulnak, hogy valami nagy rovogás támad. Amint a várra fordult a szeműk, megdördülnek a falon a tarackok, és mindenféle a szöget, golyót, varszemetetlöknek a szeműk közé. A várkapuna lovak és lovasok hosszú van ala rovog elő. Mint a fergeteg ugratnak át a patakon, és mikorra ő kardot kapnak, csihipuhi, csapkodják, vagdolják őket. Keresztül át rajtuk ott teremnek a nagy porcfüvestéren, amelyre a püspaki templombeddél utánon kintárnyékot. A gyaroktörök aki ilyetten ugranak fel, és néznek a piac felé. Némeik fut, némeik meg áll, és kardot rend. A robogó lovásság gyíme ott terem. Tüzelsárkányok a megsarkant júzott paripák. Fute sok száz török, mint a farkasoktól megriasztott nyáj, a magyará hátukan. De az utcággól felzúga segítség, davas a kincsik és gönülük, puskás és dárdás jani csárok. Íme Gergelynek is dárdát feszít egy fehérsapkás jani csár, le akarja szórni a lóról. Gergelynek kettőt villan a kardja. Az egyik villanás után ketté törik a dárda, a másik villanás után hanyat vágódik a török. Jézus, jézus! kiáltják a bástjáról. Allak, allak! üvölte a török. A magyarok mindinkább szélyelugratva forgalódnak közöttük, csillag villag a kardjuk. Horvát mihánynak a lovát mégis szügyendöfi egy jani csár, a lóáldől. Horvát leugrik róla és agyan vágja jani csárt, meg még egyet. Azon áltori a kardja. A harmadikat már csak az ökléveli tiorba, és megindul futva, gyalóva lova sok nyomában maradt ürestérem, vissza a várfelé. A többi még mindig előre tör. A lova klába is embertipor. Budaház éppen iszonyú vágásra elmelj a kardjet, mikor a ház oldalában szorult jani csárok puskás sütögetnek rájuk. Megfordítja a lovát, és a lovanyakába borúltam vágtat vissza felé. Erre a többi is megfordul. A főútszán ezer a kincsíróbogalás egítőfárgetekként. Gergé idejében kikerüli őket. Nagy esbetűtkanyarodik a káptalan utca felé. Abban az utcában is török nyuzsög. De több a gyalok bennem, mint a lovas, és ahogy a gyalóges szaveszettem menekül, csöbb zavarja a török lovasokat, akiknek a saját katonáikra is kell ügyelni ők. Mindez a náltal félállmest sokasággal robognak szembe a perzsagúrebák. De hiába zúdulnak, ami bőszült ennekik rontó századunknak. Véres utca nyílik rajtuk, és jobbra bara huppognak, mint a szélvésztől szétszortkepék. Most látszik csak, hogy a testes, erős magyarló mélet mi csoda gyöngye az apró keletiló. Tíz magyar lovás szét nyom, száz török lovást, ha neki rohan. És amelyik magyar neki huzalkodik a töröknek, hát abból a törökből se lesz a visszafelé. Elakaputol. A várfalánúlyongó népkiáltozása összevegyül a visszafelé harcolóklármájával. Dobó aggód valátja, hogy a kis utcákból hogyan rohannak még mindig a zakinzsik és a gyébenzsik a többi török segítségére. Tüzet kiált. A faló megdördülnek a puskák, és megpendülnek az íjak. A törökcsapat eleje visszatorpan, és megtorlódik. A perzben éktelen állati völtés hangzik a várfalon, éktelen, mint a szamárordítás. Mindenki oda pillant. Hát a cigányüvölt ottan, dühösen órával elzakardját a török felé. Megállj, gaskutya, terek! Meghals! A milovasáink a töröknek ebből a megzavaradásából víganiklatnak fel, s habos, véres, idzatparipáikon a várből ilyek diadal kiáltásai között robognak be a várkapun. Nem tartott negyed óráig a viadal. De a templom tér, a piat és a káptalan utca holtakkal sebesültekkel, és santítólovakkal maradt ele. A megzavar törökök tajtékzó divel kotródnak vissza felé, s a távolval megfordulva rázzák az öklüket. A patakra nyilókapult, még azon a napon se csukatt a bedobó. Hadd járjon ki a várnépereggel tolástig. Hadd látsa a török, hogy egér nyugodtan nézeléje az ostromnak. Tárott a kapó. Még csak fegyvere sörcsö lehet látni körülött-e. Az igaz, hogy bejelp 120 draban tál. Az is igaz, hogy a toronnyő rottul az ablakban, és egy mozdulatra lezuhan az orvona, vagy is azok a vasrudak, amelyek a kapólyát orvonosívok alakjában fogják védeni. Egy mozsárágyó is vigyázz be ebbe kapó alatt. A hidat meg akkor is fel lehet húzni, mikor tele van emberrel. Hadd csak jöttek mentek a lovaskatonák meg a visszordó emberek. A lovaskatonák a lovokatítatták. A visszordó emberek a várveli kőmedencébe horták a vizet. Van ugyan kút is a várban, de a 2000 embert sok lovat egy kút nem látja el vízzel. Hát csak fel a vizet, a mennyit csak lehet. A patak túlsó partjál meg törökökítattak. A gyalok törökök közül is mentek oda, és itt a kapatakból. A patak vizet bő, hogy a zsilip levambocsátva, középen derékigérő. A török is hagyta a zsilipet, neki még több viz kell, és minden nap kell. Nem csak a rengeteg sok állatnak kell, hanem a sok embernek is. Kút nincs a városban, csak vagy csorgó a hegyoldalán. Hogy ím a visszordó egriparaszt megszokta a törököt, meg az is látt a délelőt, hogy hogyan meghajszolta a meggázoldőket a várbelikatona, hát amintott meregeti töltögeti a vizet a lajtba, meg nem állhatja, hogy oda ne szóljon a töröknek. Gyere át, koma ha Mersz! A török, ha nem is érti a szót, látja a fejmozdulatát. Hát ő isint. Gyere át te! A másik török is elmosajodik, az is hívogat. A következő pelszbál már 5-6 török meg ugyananyi magyar hívogatya egymást. Egy szenjes turbánú óriás kurt a sebess lábát most se a túl sóparton. Térdik fel van gyűrközve. Föl kell és belép a patakba. Oda tolja nagy szőkebaisos pofáját a magyarnak. Hát itt vagyok. Mik el, no? Amit parasztjaink azonban nem ugranak el. Ők is öfbe gyürtgötj a száral állnak a vízben. Az egyik, mint a villám, elkapja a török karját és átrántja maguk közé. Mikor a többi ézbe kap, már ott lögdössi van szólyan négy paraszt a kurdat a lájtos taligák között. A többi megdárdát tart a vízbe ógráló pogányok felé. A kurd ordít, rángat ódzik, de erős markok tartják. Szakadról a dolmány, gomb, és zsinór. A turbánya lefordul a fejéről. Az orra vérzik. Yeti szint kiabál, és leveti magát a földre. A sajgítség nem jön. Húzzák a lábánál fogva olysebesen, hogy fölsekelhet, míg csak be nem szánkózott a várkapun. Álítják dobó elé. A török már nem olyan büszke. Levei magáról a port, és kereszt be illeszti a mellé na kezét. Melyen meghajol? Dobó a várnagyi terembe vezette. Hivatja tolmásnak borna misszát. Ül egy rudon logó páncélmellet. A töröket még csak megsem láncoltatja. Hogy hívnak? Jackie, feleli a török dühében, eltében reszketve. Kinek a hadából való vagy? Akhmet pasájéból. Mi vagy? Piad. Eszer ingyalogos? Az uram. Ott volt el Temesváros Tromán. A török a lábára mutat, amelynek ikrálján négy újnyi sebböröslik. Ott volt a muram. Mért veszettel a várunk? Allahakarta. Úgy beszélnekem, és föl a meliapistoját. A török meghajol. Látszik a szemén, hogy nem fog hazudni. Dobónak nem volt teljes az értesülésre Temesváros Tromáról. Csak annyit tudott, hogy Temesvár jobban megvolt erősítve, mint Eger, sogy a váral ágyült ábornak, csak a fele volt ott, és mégis elfoglalták. A teremben ott volt a kihalgatáson néhány tiszt is, aki ebben az órában vártát pihent. Pető, Zoltai, Hegedűs, Boykítamás, Kristofa Prod, Megandrás, az Egribíró. Ott ültek dobó körül. Csak az apródállott dobó mögött a karorszék hátára kanyakölve. Meg a rabállott mezítláb, kopaszan, négy lépésnyire dobó elött. S a rab mögött képdárdás. Mikor elkeztetek Temesvár alá? Recep havának 5. napján, június 27.én. Hány faltörő ágyutok volt? Tizenkét zarbuzánt hazott a nárcságos pasa. Boykít elmordult. Hazudik. Nem hazudik, felelt a dobó. Hiszen Alia felvidéken járt a többivel, és tovább kérdezt a pogányt. Alipasva hányzarbuzán alcsatlak az otthozátok. Négy gyell, felelt a török. Tizenkát faltörő ágyut mondott az énkémem is, és ismét a török höz fordult. Mondd el nekem, mi csoda rendben történt annak a várnak az ostroma. Nem titkolom előtted, hogy a magunk védelmiért kérdezem. Ha csak egy szóval is meg akarsz téveszteni, halál fia vagy. Ha igazat beszélsz, az ostrom után békén elbocsáltalak. Az olyan határozott hangom volt mondva, hogy akár minden szót vasba lehetett volna önteni. Nagyságos uram, szolta török a hála felörvendő hangján. Lelkem üdössége legyen a nyelvemen, és akkor már bátran és folyékonyan beszélt. A nagyságos pasaot éppen úgy, mint itten, kinészt a vár leggyengébb falait részeit, és addig lövette, rontatta, míg csak alkalmas akká nem lettek a meghágásra. Mi volt a leggyengébb rész? A viszter a nyuram, nagy küzdelem el foglaltuk csak el, úgy hult az ember, mint a fűs arló alatt. Nekem is ott csapott a nyíla lábamba. A viszter a nyeleste után a németek és panyalok kízentek a várból, hogy megadják magukat, ha békén elmehetnek. Hát a pasa becsület szóraig érte, hogy nem lesz bántódásuk. A kurd beszéde alatt szüntelenül morgott, kinn az ágyú, s hogy a kurd oda érte a szóval, a szokattát a palott amennyezete. Egy ember fejnadságú ágyú golyó, mész és vakulat huladékkal egy üdzuhand dobo és a török közé, és forgott. A török visszahőkölt. Dobbo azonban csak rá pilantott a puskapor bűzt lehellő golyóra, és mint ha mi sem történt volna, nyugodtanintett. Folytast. A városbeli nép, a városbeli nép, a lélegzete úgy elakat, hogy nem érte folytatni. A hémzet segélyük endőt vettelő a zsebéből, és leveregette a mézport a főkapitány arcáról, sivegéről és ruhájáról. A török ezelat levegőszhetett. Folytast. Szóldobó. A nép mindenéte lakarta vinni, és az volt a hiba. Loson ci egy napot kért a készülődésre. A katonáság látta, hogy megfosztják a zsákmányolástól, és más napreggel, mikor megindult a gyáurok kivanolása, bosszusan nézték. Ezért küzdöttünk a 25 napot, mondották, hogy most mindent el vigyenek. És oda oda kapdostak a szekerekhez. A keresztények nem védekeztek. Hát egyre mohobbá vált a kapdossás. Különösen a gyermekeket kapdosták, meg a fiatal nőket. Szta múlban sem árulnak széblányokat uram, mint azok között voltak. De hát nem mellított a pasavédelmet? Állított, de hiába. Mikor a keresztény katonák sorra következett, azokból is elragadtak egyet. Loson csinak egy cépí fiú apródját. Az apród kiáltott. Loson csin megmérgettt. A magyarok mint fellázattak. Kardot rentottak, és nekünk rontottak. Az volt a szerencsénk, hogy éppen a vértess Zebencik állottak ottan, különben átvagdalkoztak volna az egésseregen. Dobó vállat volt. A Zebencik azt hiszed, hogy aki nekis bádok van mindjárt győzhetetlen. Nem a bádok tette, hanem, hogy kevesen voltak. Egy másik ágyúgolyó zóhánt be a terembe. A falad díszítő régí fakózászlokon rontották. És a padót is beszakította. Az ülök mindjáján fölkeltek. Hegedűs elment. A többi, hogy dobó jülve maradt, várakozott. Hol sátorozik Ahmet Pasha? Kérdeztett a török tal. A meleg vízmellet, a vadaskertben. Gondoltam, felált a dobó a tésztje életek intve, és ismét a török höz fordult. Az mondnak, mi ennek a hadnak a legnagyobb ereje? A szemében ézett erősen. A janítsárság, a tüzérség, a sokaság. Natságos a lépasa tanult vezér. Egyik kezében duslyutalom, másikban szögesostor. Mert aki nem megy előre, mikor ő parancsolja, hátul a jassaulak szögesostorral velik őket. És mi a gyöngéje? A kurd gondolkozva válat volt. Dobónak a szeme két törként hegyedződött rá. Hát, mondotta a kurd. Én nem felelhetek mást, ként erítem is a lábad elé natságosuram, csak azt mondhatom, hogy addig is erős volt ez a had, míg ketté oszoltan járt. Hiszen valami harminc erőséget rombolt el ez a had natságosuram, és sehol nem győzték meg, hát mit mondjak gyöngének. Dobóintett a rab mögött álló két legének. Kösétek meg, és veszétek a tömlözbe. Sfölkelt maga is. A harmadik ágyúgó a helyére zóhand be. Rapotjára tört el szép faragásuk a rosszéket, és ott forgott tovább az oszlop mellett. Dobó meg se fordult. Átvettek listóftól a hétköznapi a celsi sakját, és a fejére tette. Kiment a tömlözbe slyeteteére, és onnan nézte, melyik ágyú törű a palotát. Csak hamar meglátta. Nek híre ennyi azt a három ágyúját, és egyszer esítött el. A kosok fál fordultak, a topcig zavartan futkostak, az ágyú elhalgatott. Dobó nem pazarolta a puskaporát. Dicsőlövés, modott a gergés újjonkva. Sogy lefelé mentek a bárstyelépcsőjén, rámasolgott Dobóra, és férre mondta a lépcsőzugába. A törököd csak megeskettek egy álmát kapitányurám, ámatolmácsot elfelejtette megesketni. Csak nem gőrvítettet tánál a vallomását. Elbizén, mikor azt kérdeztek a kapitányurám, hogy mi a török legnagyobb ereje, valamit kihajtam. Azt mondta a török, hogy alia maga négyágyújával többet tudott rontani, mint akmed a tizenkettővel. Hát előre látható, hogy a léadigágyújszthatja várat, még csak minden fall le nem omlik. Tessék neki, feleted Dobó nyugattan. Hát csak ezt hallgattam el, fejeztebe borne vissza. Ha jónak látja kapitányurám, ám közölj el többi tisztel is. Jól tetted, feleted Dobó a kezét nyújtva. A várnépét nem szabad aggodalmakkal nehezítenünk. De már most én megmondom neked, hogy mi a seregnek a gyöngéje. Nekit ámaszkodott háttal a bárstya falának, és összefont a kárjait. A tizenhatzarbuzán folytatta, talán már holnap egyszerre dolgozik, srőlnek egyszerre 100-200 ágyúval. A falakon kapukat törnek, és a tornyokat ledöntik, de ez időbe kerül, hetekbe. Ezt alatt ezt a rengeteg hadat elhetni kell. Gondolod, hogy hosszhatak a nyélelmet, amely ennek a hadnak bőven elég. Gondolod, hogy ami még kell, mindig előtt tudják teremteni. És ha itt érj őket az októberi dér, gondolod, hogy ez a meleg földönnőt nép éhes gyomorral és fázdobből elmászik ezekre a falakra. Egy ágyúgó jó csapódott lemállettük, és jukat vágott a földbe. Dobó fölpilántott a badtantyusokra és folytatta. A nép mindadik bátor, még minket bátraknak lát. Az a fő, hogy tartsuk a várat, még csak van mit ennünk, még csak az idő meg nem rokkan, nem lesz mit ennünk, és hanem lesz dér októberben, és ha a király hadd a győről atmarad. Ha Gergely ezeket a kérdéseket valami olyan nyomatékkal mondja, hogy még egy négyedik kérdés is lehet utánagondolni, Dobó talán egyenesen lázba verette volna érte. De Gergely nyilv tartszal, szinte mosolyok vaszolott. Talán nem is azért, hogy Dobó felejen, hanem, hogy bizalmasan beszélgettek, a Dobó szavára nem is lehetet más felelnie. Így is pög, hogy misézi kérdettünk. Az nap alkonyat felé egy fekete feredzsébe búrkolt nősjetett át a piacon. Nem kísértem ás, csak egy tizenötéves forma szerecen fiú, meg egy nagy, tarkatábori ebb. Az ebb a pataknál lefutott a vízre, hanem pedig a kezét tördelve járt föl és a láparton. A kapu felé nézegetett. A kapu talakonyatkor felszokták vonni, beszokták rakatolni kilen szlakattal. A nő talán arra várt, mondták, átgezolt a patakon anélkül, hogy a ruháját megemelte volna. – Fiam! kijeltott a szintesikolt vakapu előtt. – Enném, Fiam! Dobónak jelentették, hogy a kis török fiúnak az anya van a kapun. – Erre szétek be, ha éppen be akar jönni, velelt a dobó. – A felvanó hídon, a mely együttal kapu is, keskenk is vasajtó van, megnítják a nőnek. Az azonban rémülten hát rált, a kutyaugatott. – Enném, Fiam! kijeltott a nő újból. – És valami erszényfélétem legetett. Csörgette belőle a másik tenyerébe hullattva az aranyakat. Az ajtó újra bezárult. A nő ismét közelített. A kezét tördelve járt fel és alá kapu előtt. A fátyolát felvetette, és fejérkendővel törölgette leomló könnyelyit. Ekközben folyton sikolt azat. – Selim! Enném, Fiam! Végre megzörgette a vasajtót is. Az ajtó ismét kinyílt, de a nő ismét hátrált. Akkor Gergely megelent a bárstyan a kapu felett, és a kezén el fogva fálvonta a gyermeket. – Selim! sikoltott a török nő, a két karyeknyújtva a gyermek felé. – Annám! kijeltott a gyerek is, a szabadon lévő karyeknyújtva az anya felé. A kutya nyihogvaugrált, és közbe-közben a gyokat vakkantott. Gergely nem szólhatott ki a várból, de a gyermek ki szólhatott, és a gyermek ezt kiáltott a le az anyának. Keresztény rabbal kicserélhetsz anyám, az ostrom után. A nőlet érdelt, és mint ha levegön át akar nem megolelni, kinyújtott a két kezét, és hogy a gyermek eltűnt csokokat hintelt utána. Azon az éjjelen sötétség borította a várat, a várost, a hegyeket, az eget, az egész világot. Dobok és önfekütle, de éjfélkor ismét végig bolyongott a bárstyákon. Vastak posztólyú szűrkemente sajta, és a felyén fekete bársony sűveg. Kezében az őrségek édzéke. A víraztó főhad nagyabban az órában zoltai. Az ismentét vett magára, mert az éj hűves volt. Amin dobót megpilantotta a sándor vástján, szóta lődvezolta a kardjával. Van mondani valód, kérdezt az oltai. Az előbb néztem körül, felállt az oltai. Minden ember a helyén van. A kőművesek, dolgoznak. Jérvelem, megbízok bennet, de az őrségnek látni a kell, hogy én is vigyázok. Átadt a jegyzéket zoltainek, és sorra járták a bárstyákat. Zoltai felolvasta a neveket mindenütt. Az ágyukat minden bárstyán sötétség takarja. Az ágyúrök fekete árnyékok. A bárstyák is falak volt az otai előtt minden őrségnél tűzég. A váltásra várakozókot melegszanak. A várban csend van, csak a kőművesek hagycsattogása hallacik olykor, amint vakolnak. Dobó a bárstya szélére áll. Minden öt percben lámpás vilanik ki a lövőrésekből. A lámpás dárdára van tűzve, és húszöles fényt szárni a trapicét a falon, és az árkontul. Aztán a dárdát ismét bevonyják, és a fényt szárni a másik bárstyán ellövel ki az éjszakába. Dobó a nyugati kapunel megáll. Az ört iszteleg. Dobó elveszítőle a dárdát, és küldi az embert a kapusért. Az őr felrobog a lépcsön, lehalacika, mint költi a kapust. Mi hájbá? No. Gyűjéken düstöllést. Minek? Itt a kapitányúr. Egy dobbanás, most ugrad ki az ágyból. Két kopbanás, most rántja a csizmáját. Egy csörren és, most kapja a kardot. Robogás, futlal lépcsön. S megáll a szíkszály szűrbe búrkolódzott, nagy be jussző embert Dobó előtt. Az egyik fél bajsz a felfelé, a másik lefelé. Hát először is, mondja Dobó az őrnek a dárdát visszaadva. Ha te katona vagy, nem mond a tizeresnelk, hogy mi hájbá. Se pedig, hogy gyűjé küstöllést. Hanem ezt mond. Tizedesúram, a kapitányúr hívja. Így illik. De ostrom ideje mindegy. Nagyobb baj az, hogy igaza szabad. A kingreg a gyáravályt kezetten alszik, azt a 77 fontos ágyúgolyó alávaló heverő írgalmát az ilyen kapuerző tizedesnek. Hát lehet a megszállott várban levet közötten is aludni. Mint, hogy erre a kérdésre mi hájnak még a felfelé álló bajusza is lekonyúlt, de feleletet senki sem adott, Dobó folytetta. Mátol kezve itt fog kell daludni minden éljel a földön, a kapu alatt. Értette kend? Értettem. A másik, amit mondani a karok az, hogy a kaput nem mereztjük le többére aggelkint, egy rút híján, és mihajtosztrom történik, lelresztikend az egészet, a nélkül, hogy parancsot várna. Értettem. Nem tett beli 5 perc, egyenkint zuhantak le a karnyivastagságú, hegyes vassudak a kapu alja belső felében, és organa sípokként zárták le a kapu alját is. Csupán egy rút maradt függön. Éppen annyi, hogy egy ember ki és bejárhatott. Dobó a templombástyára lépegetett fel. Megnézte ott is az ágyukat, és az alvo és őrködő pattan gyúsokat. A szennössze fontakarját és körül nézett az ések a messzességében. Az ég sötét, de a föld, a merecsak szemlát, piros csillagok ezreivel tündök lő. A törektábori tüzek azok. Ált és nézett. És ekkor a csöndes ésekában napkelet fel a látható, éles kiáltás hangzik fel a várközelében a sötétség mélyéből. Bor nem isz a gergely, de király hadd nagyá hallod-e. Csend. Hosszú csend. A kiáltó szó ismét. Nálod van egy török gyűrű. Én nálam van egy magyar gyermek. Az a gyűrű az enyém. Ez a gyermek a tiéd. Csend. A kiáltás újra hangzik. Ha akarod a gyerekedet, gyere a piaci kapu haz. Ad ide a gyűrümet. Odad a magyarekedet. Felé nekem bor nem isz a gergely. A ha sötétségben semmi csöletet látni. Senki nem erjén felelni. Morokta a kardját megcsörrendve. Nem is felelt senki. A kiáltó folytatta. Ha szavamnak nem hiszel, majd hiszel akkor, ha gyermeket fejét bedobatom hozzád. Dobó jobbra barra pillantott, és ismét csörrend a kardja. Meg nem erjétek mondani bor nem isz a urnak. Aki szót, mert rólaszolni, akár neki, akár másnak, istenemre mondom 25-öt vágatok reál. Köszönöm kapitányuram, felelt egy reket hangdobó háta mögött. Bor nem isz a volt. Nyilvesszőre fekete csepűt kötözött, és azt szurkozva folytatta. Minden él kiabálnak ilyen ostobaságot. A múlti él megcsénynek kiabálták, hogy tiszteli a felesége, az asztalán bék sátorában mulat. Belemártott annyilat egy olajos kantába, és folytatta. Az én feleségem gyermekem sopromban van. Onnan nőkkel nem mozdulnak, és a kiháltó ismét megszólált. Hallod, de Bor nem itza. Itt van a fiat velem. Gyere kapuhoz egy óramulva, megláthatod. Gergely írra tette annyilat. Hozzáérintette a tűzhöz, és válkapta. Előtte a kiháltó felé. A tüzesnél űstökös csillagként száltált a sötécségen, és megvilágyította egy pillanat rastadombot, amelyik mögött a napszokot felkelni. A donbon két kaftános terök ált. A kicső volt a kezében. A másiknak a felszemét fehérkendőt akarta. Gyermek nem volt velük. Azzon az éjszakán más is történt. Valsányik érezkedett be a kapun, és agynesen dobó hossiyetett. Dobó még ott ált a templombásián, és a kezét melegítette a tűznél. Úram, szolta kém. Azt jöttem jelenteni, hogy már minden zarbuzán föl van állítva. A hétzei udvaráról is fognak lőni. Ezen kívül valamennyi szakállaságyu és taradszk megfogszolálni. A város felől két helyről, a donboken három helyről törik majd a falat az arbuzának, és ötven felől is antyák a golyót máságyuk. A déli mátság alatt meg kilohannak a kumbaradzsik, és kopiákon paritjákon szorják a tüzes bombát. Jaj, jaj, jaj, tette hozzá csak nem sírva. Eszerint, mondott a dobó nyugattán, lőni fogják a tömlőzbástját, a külsővárat meg az ókaput. Hát még, mindent kapitányurám. Van még valami mondani valód? Nincs ural más. Csak az, hogy nem jobb lenne, ha már ilyen kevesen vagyunk, és ekkora veszedelem. Nem fejesz hette be, mert zoltai úgy csap tartul, hogy az orra vére a farra freccsend. Dobó közibük nyújtottál kezét. Ne báncsd. Sogy varsánya az orrátörülgette, és elfancsaladott arcálnézett zoltaira dobó csillapitón szólott. Nem tudod, ahogy halál fia, feladását csak elmíteni ismeri. Én kím vagyok, dohogott varsányi. Engem azért fizetnek, hogy mindent megmondjak. Elég, mondott a dobó, még mai él megfogszás külni te is. Azután lesz gondom rált, hogy a ranybat örülheszd az orradat. Gyervelem. A kút mellett haladtak el, ahol Gergely a cigányal és négy parasztal bombákat töltött. Én el nap pal öten begyártotta ott a bombát. Gergely tanította be őket, amikor rossz nyug, hogy várhat a nostromban ne legyen kapkodás. Dobó magához szólította Gergelyt, fölmentek mind a hárman a palotába. Ott dobó kivontta az író azt a fiókiát és Gergelyhez fordult. Ír levelet szalkajnak, hogy a királytól és pispoktól eddig semmi segítség nem érkezett, és hogy a vármegyéket és városok a segítségre sürgesse. Még Gergely elvelet érte, dobó a szomszéd szabával megeskette varsányit is. Tudom én azt, hogy kinek szolgálok. Ha ez a vármegmarad, nem kell én nekem többé török maskarát öltenem. Jól beszélsz, veledte dobó. De ha semmi utol matsevárnál, akkor is se kígy kellene szolgálnod a hazáért. Egy kancsó borállott az asztalon, odatette a kémeli. Így álimbre. A kém szomjas volt, fölhajtotta a kancsót. Mikor a bajuszát megtörült-e, látszott a szemejárásán, hogy hálálkodni akar. Azonban megelőzte. A török az nem szükség visszatérned. Álker vined ezt a levelet szárazskőre még az éjjel. Aztán ott válsz, mint csak vásmiklós vissza nem érkezik a királytól meg a pispaktal. Ha lehet, behozod őt is. Ha nem lehet, akkor csak magad jössz. Szogatani ilyel szó a török táborban. De hogy szokaturan? Ha valaki török ruhában van, meg egy két szót tud törökül is, úgy érhat kell, hát köztünk, mint ha velünk jött volna. A szomszéd szobában megpendült a gergály sarkantyúja. Dubó fölkelt, hogy a levelet meghálgassa. Vége a 4. részt 12. fejezetének. Egrít sillagok. 4. részt 13. fejezet. Ez a Libri Vox felvétel közt kincs. Felolvassa majd Lingardiana. Egrít sillagok. Irt a gárdonyi kéza. Eger veszedelme. 13. fejezet. És másnap, szeptember 16. A nap az ágyuk dörgésére a bönbölésére melkedett elő a hegyek mögől. A földre megett. Az ágyu telepekról a füst barnafelegekben szált az égi fálhők közé, és már az első órában eltakart a napot, és az égnek kégtengerét. A bártyák is falakduhoktak, roboktak. A bársi várba vegyesen csapkodotta nehéz és az apróágyú. Hult a tüzes nyil és a tüzes labda. Minden felé zuhant és henterget az ágygojó. Ember és állatélete a viztonságban. De ezt a veszedelmet is készen várták a várbeliek. Dobbo már él felkürtöltette akatonáságot. Egy részük a palenkot magasította azokban az irányokban, ahonnan a hétseiprépost házáról várták más napra a golyó hullást. Másrészük kell előhordatta a padásomra a táladvőröket és vizeskádakba hordatta. Ismét mások gerendákat, hordókat és földdel megtöltött zsákokat hordak a külső várba, és a frészsén el minden tömmő szeridején kész legyen. A mennyire escsöbbörs fazékcsak volt a várban, azt mind megtölteni vízzel. A földszíntés földalati helységekből minden fölöslegest kihordtak és ágyokat raktak be. A répa, tök, káposzt a só minden olyan, aminek a golyó nem ártott, felőre került, és a helyét a dolgozó és pihenő ember foglalta el. Az Istenlót is megárták. A ház a kész a késkeleti oldalát behányták föld el, a hol a piacra hult a golyó, oda árkotástak, és fölthányást emelte keléje, a golyók belehúppantak a fölthányásba. A várban már nem volt más éghető, csak a barom istáló teteje, meg az istáló előtt egy néhány bogja széna, egy kiskazalbúza, meg egy bogja alomnak valószalma. Dubó lehányadt az istáló tetejét is. A szénebogjákat búzak azalt betakartatta vizes tehén bőrökkel, a szalmára megföldett hányatot. Ami még gyúlékony valami volt, mint a házapadlása meg az ostromállások, az okoltására széthordatta a vizes bőröket. Az ágyjuk megdörtülése ebben a munkában találta még a várat. Az első félmázsás golyó a konyhányütöttbe, és összetört egy csomó edényt. Az asszonyok éppen akkor raktak tüzet, és készítették a lisztet, a zsírt, a szalonnát, hogy a katonáknak főzzenek. A nagy golyó beütésére megrettentek, egymás helyén hátárohantak ki a konyhábol, és aki nem fért az ajtón, mászott az ablakon. A golyó pedig ott írket forgott tovább egy halom törtedény, fatál és zúzott cserép között. Megcsély az istálóbból látta a beütést, odafutott. — Mi az? dördült rájuk a kezéd széttárva, hogy feltartóztassa őket. — Becsapott egy golyó. — Vissza, vissza, gyöjjenek utánom. — És besílet a konyhába, kap egy dézrelt a két fülénél, önti a golyóra. — Na, mondja a golyót a sarokbarugva, főzenek tovább. A golyó barról jött, tehát a konyhábal felében dolgozzanak. A másik oldalról át kell szedni minden edényt, és senki azon a részen ne járjon. — Itt a konyhábal felé nincs veszedelem. — Jajj, sárpítazott egy asszony. A csúkom az éjjel kukorékolt, itt a vég. — Kakas volt az, mondja Megcsély. — De bizony csúk volt kapitányúram. — Na, ha csúk volt, akkor dérre azt főzék mag nekem, akkor majd nem kukorékol. Az asszonyok még néhány percig hányták magukra a keresztet. De aztán, mikor a másik golyó szakadtát a tetőn, maguk öntötték le vízzel, és gurították a másik mellé. — No, a golyó záportól az egész vár néfe megzavarodott. Adi csak egy helyendúhogott az ágyú, és az ágyú be is toppant olykor, tudták már, hogy azokat a falakat kikelkerülni, amelyekre csak reggeli napsít, és azokat a falakat, amelyikre sose süt a nap. Azonban, hogy mer minden felölgörgőt, sibaldött és csattogott a golyó, és nagyságra a görögdínyes diókozott váltakozott, nem tudták, hol vannak biztonságban. Be ezek letkelete minden rossz sísaknak, minden páncélnak. Eddig csak a cigányvisáltal sísakot és a málvértet, ha mezzit lább volt is, most azonban, hogy a golyó minden felé pattogott, kopogott, potyogott, s a borbéoknak minden első órában tíszebesültet kellett varniuk és tímsózniuk, minden köfegyve rakásos sietet, hogy mentől vastagabb a súhát ölt hessen magára. A két kapitány meg a hatfő hadnagy az első negyed órában a vár minden részét bejárta. – Ne féljetek, meindörgöld dobó, s a hadnagyog szava visshan ként kiáltoztam minden felé. – Ne féljetek, a golyó esés nem váltakozik, ahhova egyszer golyó hult, ott ne járjatok. De ők maguk csak jártak minden felé. És csak ugyan nem tett belé egy óra, maguk a golyók mudatták meg, hogy megy épületek, megy falaka veszedálmesek. A golyók leverték a vakalatot, s ahol homokkő volt az épület, annyi golyó állott belé, hogy a fal feket élt tőlle. Viszont egyes falak sértetlenák, fehérek maradtak. Ha az olyan helyre esett is a golyó, csak úgy esett, hogy a másik falról pattant oda. Minden olyan fal védőfal volt együttal, ahol a mester emberek dolgozhattak, a katonák vihenhettek. Nem sokfal volt olyan a várban, az is igaz. És a halálnak ebben a dörgedelmezivatorában dobóhol az egyik bársen jelent meg, hol a másikon. A fején ragyovó acélsisak volt már, a mellén vért, a karján és lábán védővasak, a kezén vaskesztjű. Itt az ágyú védőkasokat igazgatta, amot magát az ágyút. Csak azt kell lőni, mondotta, amelyik bizonyos, kiméljük a puskaport emberek. Ezt az egyet nem értették a várban. A jankóját ennek a puskapornak, morgadoztak a parasztok. Hát nem arra való el, hogy lőjünk vele. És nem volt ember a várban, akinek a marka lővésen elviszketett volna. Hiszen látni való, hogy itt a török az orrunk alatt. Írtani kell a ganoz zsiványait, vagy legalábbis eljeszteni a vártól. Azon van dobónak nem mertek szólni. Minel viharsz zóbbál vált az ostrom, annál jobban a maga markába szelet minden intézkedést. A török akkor már királyszékét is előzönlötte. Sátorok és bancsokok, s közte a tarkahadi nép büszköt nyusgöt minden felé a vár körül. A török tábori zene, holítszó lamlott meg, holamott, s a síbok, trombiták és résztán nyirok zenélyek is érte az ágyuk szakadatlan mengygörgését. Ahol még a falat nem törte az ágyú, a kumbaradzsik dobták otta bombát, és az élyes jelni csárok lőtték a tüzes nyilat. Gójó zápor és tüzeső. Persze a nyilaktól és robbanó bombáktól még jobban megzabaradott a nép, mint a gójótól. Azon van a gyakorlathagyok, abban is megoktatták a vár népét. Amint az első bombák behultak és sustorokva ugrálva szorták a verösen szikrázó tüzet, dobo maga is vizes börtragadott és ráborult a bőre legyütt egy olyan bombára. A nép bámulva látta, hogy a bomba nem hossz szétvátni a kapitányt, hanem egy kicsit dibagdobok, aztán elaltzik a bőr alatt. A következő bombákat már a katonák fülelték le. Cserébből meg üvegből voltak azok a bombák. Majd mutatunk mi különbet a töröknek, mondott a gergely. És előhozatta a maga bombáit, amelyekkel egy héten átfoglalkozott. Dobor átetta a kezét a gergely válára. Mégne. És reggeltolezték szakadatlanul dörögtek az ágyuk és szakadta halálesülje. Az arbuzának félmázsás golyói, kapunajtságú szakadékokat rontottak a falon. A szakálosok és tarackok nehéz, apró golyói letördelték a templom gyönyörű faragványait és beszagadták a várnagyipalota hától sófalát. Mikor az őrálló katonasság a sándorbásgyán hajnalban elhelyezkedett a palánk mögött, a török szakáloságyukból égessőként hullatrájuk hátúról a golyó. «Arcra!» kiáltott a gergely. A 150 katona a földre hasalt, gergely a falmellé húzódott. A golyók a fejükfölöcsüvöltöttek el, és belackapottak a várfalába. Olyan lett a palánka falon, mint a rosta. Szünet következett. A török kilőtte minden ágyúját, hát töltött. «Fell!» kiáltott a gergely. Öt ember fekve maradt. Ezeket vigyétek a templomelé, szólt búsan gergely. Vanek összetek sebesült is. 15 éres ember lépett el ő szó tanula sordból. Hát-i meg menjettek a borbéljokhoz. S a fejét rászta, teremtett tézett. «Fűk!» mondotta azután. «Nem hasahalhatunk itt egésznap, hozzatok ásót és ássunkárkot. Vagy tizen ásóért futottak, és csak hamar minden katonásot. Egy óra nem telt belé, olyan árkothánytak a katonák, hogy mellig elhattak benne. Gergely megvárta, míg a törökök megint lőttek, aztán kibrolt az árokból, és a belsővárba sietett, hogy dobónak az árokásást megjelence. A monostormállett ott találta a kis török fiút, amint az ereszed szárazán játszott. Füstölgő ágyújótásot ki kanállal a földből. A gyerek bizonyosan a konyhából szökött meg, és olyan helyen állott, ahol egyre hult a gojó. – Hajde, magyarul, takarod gyinnán, rikolta Tragergely. A gyerek megrettent, és Gergely felé fordult. A falhozt ámaszkodva sápattan és félőszemmel nézett reá, míg a kéttenyerét a falhoztette, mint hazanyoszoknyáját keresné. Újgolyók csaptak a falba, sverték a bakolatot. Egy ökhölnyi nadságú fekete gojó a gyermek vál a fölött csapott a falba, és piskos karikát hagyott maga körül. Gergely odaugrat. Errántotta a gyermeket, és bevitte az ölében a palottába. A nap azon az estén hambas fálegek maga terezkedetle bakta felé. Csak egy percra villantott ki egy ég közebb ég rögyogó aranydeszkát, aztán vérszünül fálhők közöttünk tal, hogy világítson egy boldogabb földrész embereinek, akik ezen az estén az őszívogár békészengésem állett hagyják párnára a fejüket. Az egrivárban csak most kezdődik a munka. Amint a topcsi kutolső lövésése is elmarállott, a kőmívesek fogják a vakolókanalat, a parasztok hardják a követ, a földet, a gerendát, a vizet, a homokot, s megkezdődik a törtrések betömése. A falak szélén hasrafektetett puskások, a réseken dolgozó munkások. Időnkint egy mazsárlövés hangzik, hol az egyik, hol a másik bástján. A golyó, amely felszáll, szét battanik a magasban, és egy pillanatra vörös világoszsággal lobban gyabe a vár előtt a teret. Világító golyók azok, kellenek most már, a török csált vigyázzák. Dolgozatok emberek dolgozatok, hangzik hol itt, hol amadt a tisztek nógatása. Egy kömmíves kötélen bocsátkozik le kívülről a magasból, hogy a törésbetet gerendát kívülről vaskapott csal erősítse a falba. Alúról puskatüzelés lobbanik fel, a munkásokra golyó záporhul, és utána még sok puskatüzelobban és robog. A török puskák lángia kétszázzat hason fekvő jani csárt világít meg. Sort üszfelelnekik a falról, de a kömmíves aláhult a külsőmelységbe. Csak belül dolgozatok, hangzik a petőszava, és a munkások a tüfenkcsinknek meg megújjoló puskázások között dolgoznak tovább. Éjfelkor a kapuőr kürtyes szólál meg. Dubó puskaporos ládánül, fölkapja a fejét. Na, itt a király levele, mondja pető. Valóban, öt perszemtelik belé két lihegő véres ember áld Dubó elött. Mind a kettő török ruhás. A kezűbben logó véres kartanusítja, hogy eger várába nem könnyűbe jutni. Na, mondja Dubó, szoljatok hát. Vals anya az egyik, aki az elmúlt éljelment ki. A másik vásmiklós, aki a királynak vitt el az akmát pasalevelét. Vals anya zi hál. Majd megöltek. Vásmiklós üvejben taszítja a véres kardot, s leül a köporos földre. Sárga csizma van a lábán. Lehúzza. Bicskelt veszelő. Fölfejti a talpát. Levél van benne. Nyújtja Dubónak. És csak akkor vér megszólálni. Szemben voltam a püspökkel. Tisztelé szépen a nagyságos kapitányúrat. A püspökkur magavitte a levelet a királyhoz. Itt a felelet. A harmadikat megölték, mondja valsányi. Micsoda harmadikat. Mordú rá pető. Szürsz a boi Istvánt, ami katonánkat. Az is kiszorult a várból. Velünk akart visszajönni. Dáldával szurták le itt a kapu előtt. Nagyot lélegzett és folytatta. Nem is gondoltuk, hogy itt is találunk törököt a kapuban. Ahogy ideértünk, megfújam a sípomat. Ahogy megfújam a sípomat, ránkésikán tíz török is a kapu mellett. Csihipuhi. Még szerencső, hogy sötét volt, meg hogy a kaput mindjárt kinyitották. És van telöttem szurták le, alig birtam beugrani. Dobbo ezzel ott már feltört a pecsétet, amely különben is porávált már a csiznában, és egy lámpáshoz hajolt, olvasta a levellet. Az arca egyre sötét ebb. A két szemöldök el már egészen összejér. Mikor a végére jut a levellnek, egyet ránt a fején, és zsöbret taszítja a levellet. Pető szeretni megkérdezni, mit ért a király. Azonban dobból sötét billántást jött maga körül, és valsányi hoz voltul. Odattad a levellet szalka a júrnak. Odattam uram, tiszteletét küldi. Egész délelött ért, és a hány levél annyi lovas postát küldött cél még délelött. Van még valami mondani velótok? – Nekem nincs, mondja Vasmiklós. A püspök úr igen kegyesen fogadott. Királyő felségénél és szívesen fogadott mindenki, de nekem vágás van a fejemen, szeretnék már a barbéhoz menni. – Pető, fiam, mondott a dobó. – Elneple, és holnap? Mondd megsukánlak, hogy ennek a két emberemnek a nevét azok közéírja be, akinek mad az ostrom utány utalmat kérünk a királytól. – Uram, mondja a tarkóját vakarva valsányi. – Nekem még van jelenteni való. Dobó ránézett. – Hát az, folytatta valsányi. Hogy nagy Lukács kéreti nagyságodat tartasson egy néhány fákjást a fő kapunál, haza jönne az éljel. – Lánszba veretem, mordul meg haragosan dobó, majd megtanít a ménőt, mi a késődelen. – Egy puttonyos embersi etet fel mellettük a külműves vízzel. Dobó férre állt, s völ kiáltott a külműveseknek. – Keresztbe azt a boronát nehosszába. A gerendeneve volt még akkor borona, és Dobó ismét valsányi hozz fordult. – Azt hiszi talán az a Lukács, nolés a kerüljen a szememelé. Valsányi az állát vakarta, és esen nennézet dobóra. – Igen, bánkódik az uram, hogy kiszarult, nem is tud hová lenni bújában. – Dobó nyugdalanul járt felés alá a lámpás alatt. – Bolonság volna, mit gondol az az ember? – Különben akármi tüzenget, a büntetést el nem kerüli. – Még az él vissza kell fordulnadak. – Levlett vissza kújra a püskbökhöz, királyhoz. – Vissza, bírsz menni Miklós. – Miklós kendőt tartott a fején. – Fiatal arcámbal felöl patakként csurgott a vér, s a kendője piros volt már a vértől. – Vissza, ferelte késésen. – Akkor majd szarvas künváratom be a fejemet. – Vég a 4. rész 13. fejezetének. – Egrits illagok. – 4. rész 14. fejezet. – Ez a Libri Vauxhall vétel közkincs. – Felolvassa majd Lingert Diana. – Egrits illagok. – Írt a Gárdani Géza. – Eger veszedelme. – 14. fejezet. A romlás napról napra terjett a falakon. – Kömíves munkával már többen is foglálkoznak. – Az őris többé szakánkint. – Másnak, mikor újra megszólálnak a törökágyuk, – Tizölmagasan föttsönik ki a habarcs a falakból, – S az a dolótágyuk olyó bemarad a falban örökre. – Csak lőjjetek! – Kiáltja a véncecei. – Erősítsétek a falunkat vassal. – De a tizedik napól már berakatlan romlásokra is vírad a török. – Nem értek él megjevitani valamennyit. – A második hét végén egy szűrös vénparaszt jelentkezett a kapunál. – Nem hevesi szűr volt rajta, de azért bereztették. – Dobbó a piacon fogatta, tudta, hogy megint levelet kültek. – Hová valókend? kérdezte haragosan. – Csábrági lakos vagyok uram. – Mit keres itt? – Hát, lisztet hoztam uram, a töröknek. – Mennyit? – Hát, tizenhat szekérrel. – Kikültek endet? – A tisztartó úr. – Nem tisztartó úraz, hanem alávaló privék. – Hát, uram, meg kellett hódolnunk. Nem akartunk úgy jári, mint a szomszéd. – Ki az a szomszéd? – Drégei vára uram. – Levelet hozott kend, ugye? – Hát, azt hoztam volna. – A török tal? – Onnan uram. – Mondt el kendnek a lelkísmerete, hogy bűncsölexik, mikor a levelet áll hozza. – Hát, tudom is én, mi van a levelben. – Lehet egy jó abban, ami török töljön. – Az ember nem felállt. – Tudeken dolvasni? – Nem. – Dobbo, az a szonyokhoz fordult. – Hozzatok két fazék parazsat. – Hoztak, kifordították a földre. – Dobbo, rávetette a levelet. – Fogjátok ezt a vén hazárulót, és tartsátok a füsttjébe. – Szagolt hítvány, ha olvasni nem tudod. – Aztán kalódába verette, és otthaitta a piacon. – Lássa a várnépe, hogyan jár aki a török töl leve letfogadál. – A jelenetnek tanúj voltak a hadnagyok is. – A nép is oda csoportozott. – Ne vették, és bámulták az embert, – Aki könnyezett a füstöl és elkeseledéstől. – Látod, bibás, mondotta neki a cigány. – Mi ne káltál be postásnak? – A level holvörös, hol feketelem ezekre bomlott a parázson. – Mikor vörös volt, a betűsörök fekete cífrosságokként jelentek megrajta. – Mikor megelszenesettek alapok, – Akkor a betűk egy percig izóvörösen kacskaringóztak rajtuk. – Gergely is ott állt. – Mikor a parázsztember belépett a kapun, – Minden ágy jó elhalgatott. – A török várta a választ. – Kapitányúram, mondotta Gergely, – Mikor kilépteke a csoportból. – Én akaratlanul is elolvastam egy csorta levelből. – Mi nekolvastad el? – Így nem elvastam el mégis tudom. – Hát nem volna érdemes róla beszélni, – folytatta Gergely, – De hogy az az egy sor olyan igazi pogányos volt, – Nem állhattam meg, hogy kegyelmednek meg nem mondjam. – Dobó sem azt nem mondta, mond, – Sem azt, hogy nem mond. – Hát Gergely folytatta. – Ez volt a sor. – Vagy pedig késze a koporsod, – Dobó is csván. – Dobó hűm mentett. – Hát kész, – És ha ezzel azt akarja kérdezni, – Hogy elkészültem el a halára, – Hát erre az egyre megfelelek neki. – Negyed óra múlva fekete koporsó jelent meg a várfalon. – A két sarkánál, két vas láncon, két kopja tartotta. – A vitézek letűztik a két kopja nyelét a kőrésekbe. – A törökágyuk erre újra megdördültek. – Vége a 4-dik részt 14-dik fejezetének. – Egritsillagok. – 4-dik részt 15-dik fejezet. – Ez a Libri Vox felvétel köz kincs, – Felolvassam a Lingardiana. – Egritsillagok. – Ért a Gártonyi Géza. – Eger veszed elme, 15-dik fejezet. – Szent Mihály napestőjél már körülbelül 15 nagy szakadéktátongott a falakon. – A külsővárfalám volt a legtöbb. – A másik nektől is délkeleten, – A szeglettoronynál. – A 3-dik és 4-dik délfelől, – A hol a kaput beszakították. – A magas örtornyot úgy összelöveldözték, – Főképpen derékon, – Hogy nem lehetett érteni, – Mi tartja, mert nem dől össze. – A várnépe már nem győzte a töméest faljavítást. – Előre látható volt, – Hogyha minnyiályan dolgoznak is, – Felarombolásoknak betöltetlen marad. – Dehát csak dolgozunk emberek. – Dubó éfelkor felhívta a tisztjait a templombástjára, és világi tógolyókat levetett fel a magasba. – Nézzétek, mondotta. – Azok az erre vanuló fölthányások, mint a vakondok, – Mikor néha a föltszínállattur, – Azok az árkok mind tele vannak törökkel. – A törökök valóban azon az éjjel mind a falak közelébe húzottak. – Látni lehetett minden felé a közelben a janicsára a sárgapirozászlóit, a sátorok között elnyuló ostromlétrákat, és a zsákvászan janicsár sátorokat, amelyben tíz-húszen ber is hált. – Az lett akkor már az ostromágyu belső vonalla. – Fiaim, mondotta Dubó, – Ez azt jelenti, hogy holnap ostrom lesz. – Hájjon mindenki idekünk. – A romlásokba tarackokat és puskásokat állított, az ágyukat is a romlások irányába igazította. A falak mellé körös körül oda volt támaszva minden kopia, lándzsa, bomba, csákia, kasa, amit csak a várban fegyver kész lett volt, és kezett nyújtott mindent iszjének. – Fiaim, mondotta, – Tudja már mindenitek a tenni valóját. – Alúgyatok, amennyit lehet. Az ostromat visszak elvernünk. – Valami különös marajlás hallatszotek a város felől. A patak feloli kapun elvarsányinek a sípja szóral megélesen. – Kaput nyisjatok, kiáltja dobó. Növekvő zúgás lenne a városban, lódobogás, fegyverropogás, csattogás, magyar kiáltozás. – Kaput nyis, Lukács jön. – A kapu őrsége bajd a jános hadnagy. Ő mindjert vál ki egy újtat, és kitartatja. Újtatett hosszú vonal van a nagy Lukás csapata, a piaconé szakázó Zseben Zsiken keresztül át a várfelé. – Le a fákját, kiáltja bajda. – A kapu alá. Mert rögtön letta, hogy jobb azoknak a sötétben jönniük. A hiddat azonnal lebocsáltották, és az organát is válvonták. Puskások, derdások, mind a kapu alé. A mibitézeink egyik a másik utánugratnak be. Nyomogban tolong az üvöltözőtörök. Svéres dulakodás kezdődik a kapu alatt. Egy mezzitlábas piáad macskaként fut fel a hiddláncán. A szályában keresztbe fogott hanjár. Azt a fákját artó őr megpillántja. Egy percig farkos szemet néznek. Az ő rösten úgy vágja a pofályába a fákját üzes végét, hogy a török hanyatt esik vissza a sötétségbe. A többi török ezelat szakadattanul allahuag bárt üvöltve, egymás egyin héten verekedik be a kapu alatt. – A hiddat fel, kiáltja dobó. – A puskások lévésre dörgít úl a hangját. – A hiddat nem lehet felhúzni, harsog jela a kapus. – Látszik is, hogy tele van törökkel. – Gergely, akkor éroda. Elkapja a fákját egy őrtől, és a mozsárhoz törtetvele. A következő pillanatban lángot okádva dördül el a mozsár, és utcátsöpör a hiddon rajzó törökök között. A hídroppogva és nyukarogva elmelkedik a taliga keréknyi csigákon. A törököket is emeli föl. Innen az organa oszlopai hulnanak le, túlnan a hídcsapódik fel. Valami ötven törökreketben a kapu közben, azok dühösen forognak, csapkodnak minden felé, még nem rakásra hulnak a lövésdől és a dárda szúrásoktól. Egy néhány perc múlva hörgő és vanagló ámberdon marad a södét kapu alatt. Dobó már a kapu előtt áll, a téren. A fákja világnál 22 csüvegtelen a vassorakon. A hídcsapódik fel. A hídcsapódik fel. A világnál 22 csüvegtelen a vassorakozik vanalba alatt. Egy válas kis ember előlép és megálldobó elött. Jelentem alássan, mondja lihegve, megérkeztem. Lukács fiam, feleli megindultandobó. Láncot érdemelsz a lábaadra, gézengús csavargó, aranyláncot a nyakadra, derékjó vítézem. S megőleli, arcon csókoljál katonáját. Hát hogyan jöttetek be? Kapitányurám, még annyi törököt tudtunk levágni, hogy mindenikünknek jusson egy turbán meg egy köpönyeg. Kik kirantattunk szarvas körről, és maastem át csak két turbán hiányzott. Varsennyi ide adta a sípját. És bejöhettünk volna gyöngyen, ha piacon is lovasság van. De a gyalagosság megneszelte, hogy nem hozzájuk tartozunk, aztán ránk támadtak. Kik hiányzanak. A katonák egymásra tekingettek. Az éjeli világoság csak a félarcukat elnyiverzett. Ruhán lovan egyaránt piroslott a vér. Gábor. Hangzott a szócsendesen. Bickei. Hangzott megin. Balkányi. Sorsgyúri. Dobónak a szeme megakatta egy lányhagyuk is legényen, aki a sorban hátra húzott vál, s a lovanyak a mellé rejti az orszát. Balázs. Kiádrás szív döbben ettel. De vagy? A fiú elől lép. Dobó lábához teszi a kezében lévő véres kardot, és lehajtja a fejét szótlanul. Balokbalázs volt, az ő legküsebb a pródjá. Vége a 4-dik rész 15-dik fejezetének. Egritsillagok. 4-dik rész 16-dik fejezet. Ez alibri vokszal vétel köz kincs, felolvossam a Lingerdiana. Egritsillagok. Írt a gárdanyi Géza. Eger veszedelme. 16-dik fejezet. Azon az éjszakány 80 puskas hív. A falak mellett, szalmán és árkokban háltak. Rájtuk és mellettük a fegyver. Kard, dárda. Fenasövény mellett a puskásoknál a puska farrafektetve, felporozva, lövésrebeckelve, rongyal, csepűvelt a karva, hogy harmot ne érje. Minden tiszuszlépés nyire őrállott az alvók között. Az ágyuknál is, a tornyokban is. A városfelve való oldalon áltak a legkevesebbben. Aki pedig nem volt katona, az mindfenn volt és dolgozott. A kömévesek mellé dobó oda rendelt minden parasztott, aki csak a várban volt, a mészárosokat, a molnárokat, lakatosokat, ácsokat, a négykovárcsot, a kétpetsért, de még a cigányt is. A törésekből leghosszabb száfákat állítattabe. Föld, deszka és homok, és amennyi kőt csak lehetett a sebesmunka összeviszoságában került a törésekre. A bedöntött kaput meg kellett hordani kővel, kővel, homokkal, töltött hordóval. Mozzalat eléje, föléje. Oldalt tarackot, szakálloságyút, amennyi út. A tüfencsék, melyi járkokban állanak lent, és felfelt üzelnek, valahány szora munkások közül valaki aromlásom megjelenik. És kell, hogy megjelenjen, előtűnjen, akárhogy an takarják is a felláltást veszőkasokkal. A szeglettorónynál bolykit amástömeti az omladékot. Ott, hogy az omladék háromöles, kell, láncokkal szorítatja össze a borsodi hadnagy, bajos munka, ki is kell néha fordulni, és lent olyan icsárok mindannyi szorlőnek. Hiába lőnek visszaráljuk, hiába szornak lebombát, azok úgy erburkolták a helyüket fölthányással és sövénnyel, hogy csak a hegyel átszik ki a puskájuknak. És hatavárből ilyek lámpása világítnek ik a célpontokhoz. Fel a gerendákat, kiáltja bolykit a más. A parasztok ott állnak a gerendákkal, az éjszakán közülük is hárman kerültek a sebesültek közé. Fel a gerendákat, ismétli bolykit a más. A parasztok havoz vállnak. A hadnagy föllép a szakadék közepébe és újra kiált. Mozduljatok hát, ide ide! És a gerendák sebesen szálnak föl felé, alul ropog a török fegyver, fentropog a kalapács és zörög csattog a lánc, amely elösszecsatolják a gerendákat. Kiáltja a borsodi hadnagy, és nem mer félni senki. Egy golyó elcsattan a hadnagy sísakján s leüthíról a tol tartóezüstet. Gyorsan, gyorsan! És megragad egy szállfát, hozzá láncoly a másik gerendához. Tamás, kiáltja förmágcsei, gyere onnan, mert a golyó sűrünk a pogatórnyon és lent egyre ropog a török puska. Azonnal, fel a li bolykit a más. Tamás, kiáltja megcsai megrendülve. Tamás, maradt feltérden. A sísak lehull a fejéről, hosszú szűrke haja előre omlik. Megcsai förrohan és le ölelít a mászoromladék nyilásából. Fekteti a bártya fal belsőszögletébe. Lámpást ide. Bojki tamásnak viasszín fehér az arca. A szakállán vércsordul végig és csöpög a földön fehérre. Tamás, kiáltja megcsai, tudsz szólni és könnyezve nézrál. Tudok, rebegít Tamás. Küzgyetek, a hazáért. A várban szanaszét lámpások és többre a kasztott szurok fákják éktek. De bolóháton járt egyik törésről a másikhoz. Az ókapu föl a táló toranyag gasztotta leginkább. A kaput is bezúzták, a tornyot is megrongálták. A dél fel a lioldalon kifeketélt belőle a csigalépcső, és annak ki is volt törven égy foka. A kaput csak volt tudják rakni, de már a torny megépítésére nincs idő. Mi lesz ha a tornyot holnap is lovik? Az a torny vigyázó és puskázó hely a déli irányba. Ha ledül, nagy erőssége vészela várnak. 40 jó puskesdrabantot rendel oda. Ott kell hányjuk felporozott puskával, készen. Aludjatok! kiált felhozzájuk. Elég ha két ember vírre ezt a külső ablakoknál, és megfordította a lovát, a szeglettoronyhoz rúgatott. Mi az itt? kiáltotta. Mért nem dolgoztok? Uran! mondjára meg ő hangon egy munkás. Ebben a perzben lőtték el bolyki hadna gyuramat. A lépcsőnek korhozták lefelé egy kő hordósarogján. Elkezdjüktenül lösszekulcsoltan a málvértán. Megcselyes is akját vitte utána. Meghalt! kérdezt a dobó. Meg, felált a megcsely szomorún. Dolgozatok tovább! kiáltotta fel dobó a bástjára. S leszállott a lováról. Levette a csüvegét. Hozzá lépett a halothoz, szótanul búson nézett reá. Isten veled bolyki tamás. Állj meg az isten előtt, mutass rávérző sebedre, és mutass le elre a várra is. Ha jadom fővel búson nézett utánuk, még csak a lámpás el nem tünt az isten lókszögleténél. Akkor ismét a lováról őlt, és a másik töréses hihetett a palota mögé. Ott zolta, hogy egy nagy kötél tekercsel bajlódott, hogy gerendát-gerendához erősítve építsébe arromlást. Ő maga is egített a kötelet húzni, és közben közben rákiáltat az emberekre. Ne féljösd a kötelet, nem kolbász. Fognagyancsi az írgalmát, úgy húz, mint ha a török császárt húzna dakaztófára. S a gerendák rapogva feszültek egymáshoz. Az ácsok fölverték a foglaló vasakat, s fölld, kő és homok szaporán hullott, hogy tölcsárést, amelyet a török ágyuk szaggattak. Dobbo felszolt zoltajnak. Gyere le! Zoltaj elereztette a kötelet, de még egyszer visszakjáltott. Vaskapcsot rá, mentül többet. Dobbo váláratetta a kezét. Erregy aludni, fiam. Holnap erőkel. Csak még egy pár hordot. Aludni, takarogy, dördült rá, Dobbo. Egy-kettő. Zoltaj esüvegéhez emelte a kezét, és szóltanul ellépett. Dobbo nem ismerte ellentmondást. Még fügedít és betődzavart a be, Dobbo, aztán maga is leszált a palotálött. A lovát rá biztá a zajtónáló őrre, bement a szobájába. A kis fölcinti szoba, ahhova az ágyúzás óta helyezkedett, zöldsérré függő lámpással volt meg világítva. Az asztalon hideg hús, bor, és kenyér. Dobbo csak úgy állva fölvetett a kenyeret, és tört belőle. A szomszéd szobából őszhajú gyászruhás asszonyította Dobbo-ra az ajtót. A kezében gyertja. Hogy Dobbo-t meglátta, velépet a szobába. Balogné volt, a balázsa pródanna. A derék is úri asszony, a ventrekedés korminyár beilleszkedett a helyzetbe. A kulserné dolgát vett elt, és ő főzött Dobbo-nak, ő gondoskodott mindenről. Hogy van a fia? Kérdezte Dobbo. Alszik már, felállt az asszony. Hát se vis van rajta, a mellén, fején, karján. De kapitányúr, kegyen, mert nappal nem eszik, éjjel nem alszik. Ez nem tarthat itt tovább. Hogyha honapse jön ebéd elni, én magam hordom utána, ameddig el nem költi. Nem értem rá, a Dobbo a poháret felhörpintve, az ágyam meg van ebontva. Három napja úgy van, éjjel nappal. Na, a korma lefekszek, s valóban leisült. Nincsen sérül és a fiún. Bizony a fején hosszú a vágás, a többit a bördormánya valamennyire felfogta, hálaistennek. Minden tagját könnyen mozgatja. Fekügyen most már maga és tekintetes asszony. Én is út cselegszek ma. Pihennem kell. Jó éjszakát. A levegőben ézett, és megint kilépette szobából. Az elő szobában függött az éjeli hosszú mentéje. Fölkaptam és a tömvözbástjába sietett. Gergelyt ott találta, amint egy legényel nagy börzacskót vitetett fel felé. Mi az? Szolt rá haragosan. Hát te ébrem vagy? Nem megparancsoltam, hogy aludjál. Már aludtam, felelte Gergely, de eszembe jutott, hogy a harmot rásztál az ágyukra. Száraz porthordatok mindenűvé. Dobból eszolt a világító mozsárhoz. Tűz. A mozsársi szergett és eldördült. A golyó langott hányt a százölnyi magasban, és pattogott, és megvilágította a várkörületét. A török táborn mozdulatana várkörül. Csak az őrökülnek kimítamott hülyik begal lérozottan a csapatok előtt. Dobból követte borne mi száta templombáscsára, és nézte, hogyan fúj a ki a neves bort a gyújtóljukakból, és hogyan hint mindenhova gondosan szárazat. Hogyan nézi meg helyén áll le a kanóc, a döröklőrút, a porkanál, a golyó. Dobból aztán ott maradt. Ált összefontkáral a bársiaormán a babágyum állett, és a körülött a hallgató nagy csöndességben felemelte a szemét az égre. Holtalan felhős az ég. Csak egy kis tisztersen ragyog egy néhány fehércsillag. Dobból levette a süvegét, és széldrál reszkedett. Az égre emelte a szemét. Istenem! Morolta a kezéti mátkozásra illesztve. Te látod, ami kis romladozó várunkat, és benne ezt a maroknyi, elszánt népet. A te nagy mindenségedben kicsi semmiség ez a földi világ. Ó, de minekünk ez a mindenségünk. Ha kell a mi életünk, veddel uram tőlünk. Hújjunk el, mint a fűszál a kaszásvágás alatt. Csak ez az ország maradjon meg. Ez a kis magyar ország. Az orca halvány volt. Szeméből kicsordult a köny. És könnyes arszáll folytatta. Mária, Jézus anya, magyar ország védő a szonya. A te képedet hordozuk az áslóinkan, a tenevedet milliók alka jénekli magyarul. Könyörög jérettünk. És ismét folytatta. Szent István király. Nézz alá az égből. Nézt búztuló országodat, veszendő nemzetedet. Nézz degert, ahol még állnak a templomot falai, és ahol még a tenjelveden, a te valásodondítséria népa mindenhatót. Mozzulj meg mennyi is átorodban, Szent István király. Ó, borúj az István lábbali. István, István, legyen a szíved a méink. Az a kis tisztás az égen, mint ha az ég ablak a volna, és benne a csillagok fehérgyártyalánkok. Dubó megtörüldi a szemét, s az ágyú fájára ült. Nézzet még gondban, mozzulatonul a bár alati sötétségbe. A török tábor halk morajlás alalutt. Száz ezer ember lélekzetétőre megetta levegő. Dubó háttal az ágyú csőre kanyakölt, a fejje egyre lejjebb kókat. Végre a kárjára hajolt, elalutt. Végül a 4-dik részt 16-dik fejezetének. Egrít csillagok. 4-dik részt 17-dik fejezet. Ez a Libri Vox felvétel köz kincs, felval valsa Malinger Diana. Egrít csillagok, írt a gárdonyi Géza. Eger veszedelme 17-dik fejezet. Az istálog táján egy éretlen véghonykakas kikirikelés, nyomában egy vascsak kukurikú. A feketelget halvány szürke szalagválasztjál, kelet felől a domboktól. Virrad. Mint ha a földrogei mozdulnának lent. Széles messzeségben halk csörgés támad. Fekete hullámokként mozog a földfelszine, és a csörgés morajlás egyre hangosabb. Már egyet csengetgyű szó is belekeveledik a csörgésbe, egy-egy halk sípszó is. A szürkes szalag az éghatára ilyen egyre szélesebb, a feketeség az égmennyezetén már átlátszó fátyol. Már látni az ázlók mozgását oda lenn, már látni a turbánok csoportyait az égnek meredő véghondlétrákat, amelyek ide odaimbolyokba közelednek a várfelé. A keleti ég gyorsan világosodik. A szürkeség helyét rózsaszín foglalja el, és az oszladozó hideg homájból előre merednek a vártetőtlen tornyai és ramlott falai. Uran, szólt bar nem isza, és dobo válára tette a kezét. Dobo fölserkent. Te vagy gergely? Letekintett a hullámszó török sokaságra. Ébresztőt fúvas. A bártya kürt megharsant, nyolc kürt felelt azonnal reá, fegyverek zördültek, dobogás és ember szóhangzott egyszerre minden felé. A külső várárkai is megelevenültek, a bártyákon és falakon felsőrokozott a katonaság. Dobo lórapattant, és a víradat világoszságen elvizsgáltam melyik részen, hol állanak a török damdárok. A palaták felővel óaldalan ált alak több. Amint a falra rohannak, a laptákat vessétek alá, rendelte dobo mindenütt. Kristófa pród a piacon találkozott a kapitánnyal. Szürkel kis töröklavanült, és sötét kék melegmentett akarta. Uran, mondotta, a páncért kihodzame. Ne, falelt a dobo, azonnal bemegyek. De nem ment be. Amint a világoszság perszenként nevekedett, egyik bársiáról a másikhoz nyargalt, hogy lássa, mint készülnek. Csak a sűrűjére fogtok lőni, mondotta a pattantyúsoknak. A főmost a tüzes láptal meg a kopja. A szen ismét kiáltott. Addig a falakra nehágyatok, míg a török az ágyukat kinek sütötte. A lápták nagy gulákban áltak aromlások közelében. Hetekik készültek azok. Borne visz a gergely egy belsőtöltést is rakatott beléljük. A lápták azzal kétszeres erő jüvé váltak. Először akkor sültek el, mikor levetették őket, másodszor mikor kiesett a maguk. Azután perceki gépgő, nagy fehél szikrekszökeltek belőle szélj el, és akinek a ruhájára, arccel a pattantak, be ezek ugrott őle. A törökvajat nem tudod gyártani. Kristóf a pród darabig vártopalott ajta jelöbb az urára. Azután mikor látta, hogy ez egyre sebes ebben szágold egyik bársáról a másikhoz, bement a terembe, és kihozta, a lovára rakatta a melvértet, karvasat, csomvasat, hónal láfokta a sísakot, és a szeglettoronynál eléjekerült dobónak. Dobócsak úgy lóháton szette magára a vasruhát. Kristóf lóháton őrve attal melvértet a karvasat, a vaskesztjüket. Azután leugrott, végül az aranyos sísakat nyújtott a föl neki. A másikat hozt ki, feláltedobó, az acia sísakat. Már akkor olyan világos volt, hogy lentatörök csapatokat tisztán lehetet látni. A falak alatt az árkokban ezernyi turbán és is a kullámszott, de még csak áltak. A jelet varták, hogy az ostromot megkezdjék. Nem sokáig kellett várniuk, amint a világoság annyira megnőtt, hogy a rontások fogait, a kiálló köveket, és geröndösorokat meglehetet látni, a török táborban a műzeinek álltatos ezánének lésehamzat egyszerre száz helyen és a vár körül. A rengeteg tábor messze terjedő zörgéssel borul tartsra, és a melkedett visszatérte. Mintzmikor közelgőzivat armormól, úgy marmolta a nagypogány tábor az imátságot. Allah, profétánk, mohamed, bátor is megszívünket, terjesz ki győzhetetlen karjaidat, dugbetűzetokádó szereiknek torkát, változtasd ebek ki a hiddetlen eszteleneket, hogy egymást mardossághalára. Külgy forgó szeret földjükre, hogy szemük ált el ilyen porral, és fölthözveressenek. Tördössze lábuknak csontját, hogy előttünk meg ne állhassanak. Szégyen is meg őket dicsőséges profétánk, hogy fölöttük tündek ölhessünk, és a te országot örök kévirágozzon. És nagy zörgéssel felpattantak. Bismillag! Magyarul issen nevében. A török ágyuk és a puskák egyszerre megdördültek. A várfalai megrendülnek, töltések szerte szakadnak az odaróban, óta mérdek ágyúgojótol. A bártyák sővényére záporként húl a nyil, és a puskagojó. A levegő puskapor büdösséggel telik meg. A zegetföldet reszkedő dörgésbe a dobok, kürtök, trombitáklármája, száz ezernyi török, alakültése vegyül. Az árkokból sáskák sokaságoként ugrálnak elő az asszabok, janicsárok, delik, djebenjik, és mindenféle gyalok török. Az ostromlétrák érdeje száll a megromlott falak és bártyák felé, és a létrák mögül a nyilag záporosúhog magasívekben a falakra. És harsog a török tábori zenekar. De fölülről is lezúdul a felelet. A lefelé rányzott ágyúk, lángot, vasat, olmot, és üvekcserepet okárnak oda, ahol a legsűrűben sokatzik a török. Százak borulnak vérbe, és ingadoznak, dölnek. De százak tolognak ugyanábban a perzben az elesettek felé. A kém bűzgó molygófüstben terjed az a várban is. Az ostromlétrák belecsattanak a kőbe, a vasba, a gerendába, és szinte futválymelkedik fölfelé a falakona sokaság. A fejeken pa is. Az egyik kézben szakállos lándja a szájban kereszbe fogod, görbe kard. 27 török zászló lenglobog vezeti a hadat a létrán fölfelé a faloták mögött a romlásokon. Allahu akbár, la illáha él allak, ya kerim, ya rahim, ya fetta, viha azik szüntelen a bőszült ordítás. Farra, farra! hangzik fenn minden felol. S a falak megnépesülnek. Csak most indul meg a bomba hullás. Csak úgy kézzel dabályák alás is tergő, a szállángoló, svégül durrogó bombákat. Ezernyi hulló dörgő patogó villán. Rikoltások, ordítások, füst, durrogás, kém bűz. A létrák korogvasán csattog a sekerce, a csákány, a fejse. Némelyik létrán húsz ember is kapaszkodik, mikor lesz akad. Egymás törvezuhognak alá, és utcácsapnak a lentnyűsgőkön. Azonban a helyükre egy pár szmulla új hulláma torlódik fel a fegyvere sokaságnak, s a felkapcsolót létrák mellé új létráken belkednek. Allak! A szegletbástján, amelynek tegnapesteót a bolyki bássája volt a neve, gergelydéják meg zoltai rendelkezik. A zostrom vihara ott még erősebben zúg, mint a másik három törésnél, mert a szakadék nagyobb, a feltörekvők is többen vannak. A bombák százával verik le a mászókat, és oldalt is lőnek rájuk. De nem drága a toroknak semmi élet, mikor annyi van. Csak egyszerben tudjon törni tíz. A nyomával már egymástolva, óliási folyamként dölnebe az egész had. Hát ember kell a gátra. A bombák már egy órája verik vissza a szakadatlanul föl felé erőlködőket, de mindig marad létra, és a létrál nem ber, és amint a nagy első létra megfeszül a kőben, a kisebb létrák a tegymásnak adogatják fel, hogy a felső párkányra akasszák. Kapjátok fel a létrát, kiáltja gergely, és a torok nagy elképadésére nem hogy szaggatnák a létrát, hanem amint felnyújtogatják, oda fenn szépen áll kapják és várrántják. Már valami ötlétrát elrántottak tőlük, mikor egy sárgarizböld zödtörök úgy kapcsolja fel a magájét, hogy azonnal rá is nehezedik. Húzzátok, kiáltja gergely, és belöké a létra fokai közé a kopiája végét, feszíti. Segítsetek! A létra higgyen átmered el a faltól, a végén lóga sárva rezestörök, a kezében bajtos, hosszú lánca. De, hogy elevegőbe került, kiájti a pajzsot és a láncsát, s két kézzel kapaszkodik az alsó fogba, lóga lebegőben. Anta sárreg jövöl töz. Gergely szeretnébben ántani a törököt, nincs idő rá. Egy prémes sokkal jól szab szökik fel a másik kislétrán, azal kell elbánnia. Fordi csátok le! Ki egy a létrát húzó négyleg innek. S felkapja a kopiát. Vállondöfi az aszabot. Az aszab egy minutom a tingadozik, miközben a karját végig pirosítja a vére. Aztán hanyat hamlok zuhan le, és magával sadorval a mi tizet a feltörek vögből. A szalata legények is megfogadják a szót. Egyet fordítanak a létrán. A részpancílos töröknek választaniak el. A karfic szamadás, vagy a levegőben való húszöles repülés között. Az utóbit választja. Egy török dobos, aki cipó formadobot zörvetlen, valamit íző annyira a faltól, éppen a fejére kapja a részenbert, és vele egy ütterul a haltak közé. De mi ez az ezreg között? Egy krokodilus börpaj zsemelkedik futva föl felé. A hatatörököt nem lehet látni. A sima pajzson elcsúszik a kopiahegye. A rovasztörök bizonyára is a kihagyéhez kapcsolta a pajzs közepét. Akármerről szúrják, csökárbillen a pajzs, és levegőt szúra kopja. Gergely egy hopra ott terem. Így kell azt. A vastavégét fordítja el őra a kopiának, s végigretsent vele a krokodilus törökön. A török fej elhanyatlik vissza. És eközben szüntelen hangzik az őltés. Allahu akbár, ja kerim, ja fetta, olykor magyarul is. Adjátok meg a várat. Nese, felelizolta-i, s retentő csákányütéssel jukaztát pajzsot, sísakot, és koponyát. Új a falszakadék túl só végén, csak csákányja a dolgozik. A fal derékít akarja. A kopiával való munkát a legényáj nekengette át. Ő maga ott el egy gerend a fal felött, ahhova a könnyű létre átakasztani, és ahol létre létre a mellett áll, és hűrűnyűzők fel a fegyvere sokaság. Egy-két létre át eltöretett, de aztán nagyot kóriánt. Csak a fejíre fiúk, és ő maga is legelőbb leált, hogy személyesen fogadja az érkezőket. A páncija a célból való, a csákányanyele olyan hosszú, mint a bot. Gyere csak füstös, gyere egyem azt a szép, bornyuszáljuk pofádat. Biztat egy fekete képűszerecent, a kinátból font, könnyű, majd meggül ki kivillántja a szemefehérjét. Amint egy jól nyire ér, golyóként összeguborodva halad tovább. Az a szándéka, hogy a létre a felső fokán hirtelen kirúgódva, belevágja a lángzsáldzoltaiba, s fennteremjén az ormon. Az egripasaság annak van igérve, aki első őltűzik ilyadal zászlaját. Tudják ezt a várbeliek is. Hetszögvécs el föl felé a feket a párdúc. A nyomában egy nagyszakálú gyébenzsi tajtékszó szájal üvölti az allahuagbárt. Az össziában hátul rövidnyelű, lofarkazzászló. A szájában kereszbe illetett széles, mesztelen jatagánt. Allahuagbár, ya kerim, ya rahim. Zoldai lerántja a sisekrostét. Éppen jókor. A szeretsen egyenesre rúgódva döfi fel a lángzsát, és bele törje a hegyét a sisek álladzó gombjába. Abban a pillanatban rácsattan a csákány, és a szeretsen a létreáról a levegőbedölvá feljelhullalá. Ott a szakállas, a ki alattavolt. Anak nem láncsa van a kezében, hanem láncrakötött szöges buzogány. A buzogány feje lánconlóg. Zoldai elkapta a fejét az ütéstől, és úgy megvisszatt csákányal, hogy a szakállas török keze el törék férre letgyen. A török darabik fölkézen lókba ordít, de egy második ütés elnémítja. És a nagy test az élőket söpörvegördül le a létreán. Rófét ádat, kiáltja után az oldai. A török elvaló beszéd megvan, tiltva, de zoldai a harchevében meg feletkezik róla. Őbizony nem biranél külharcolni, hogy egy-egy mondással ne kicsére minden ütését. A meletek üzdőlegénységhevét nagyban fokozzák a likkantásai. Úst, fiam János, kiáltja egynek oldalt. Úst, mint ha tüzes mennykő volnál. Puf! Es se lesz egriposa. Mit vársz, kiáltja másiknak. Talán azt várott, hogy megcsok olyan. Puf! az apja írgalmát. Aztán, hogy ő elégetolakodik ismét egy acélinges, turbános guréba, oda kiáltam elett a állóknak. Így tapincsatok rá. A nyakát találta. A vér felpreckela farra, és a guréba oldalt forogva hullafelé. Húj a pokolfanekéig, kiáltja utána. A nap már kisütött, a mennyire a várbeli ágyjuk füstsétől látható. De olykor, hogy a szellő félre kapja a füstet, látni, amint vakitó csillagása lözönlik a soka cél pajzsos, arany gombos, zászlókat hozó ellenség. Dobóló háton gyargal egyik osztramlott helyről a másikhoz. Itt ágy út irányoz, a matasebesüldeket hordatja. Tömet, lövést sürget. Kopiát, lándzsát hordat oda, ahol a fegyver fogytán van. Bíztat, dítsér, kórhol. Két a prógyát mindun talán futtatja amely el megcséj a belsővárban rendelkezik. Száz embert a palotákhoz, ötvenet a bolykibásjára, ötvenet az ók kapuhoz. S a csapatok fél órai harc után felváltódnak. İzzattam véresen, puskaportal büdösen, de lelkesültem volnulag bepihenni a várkét kocsmály elé, és disekedve beszélik a még nem harcoltaknak a hőstetteiket. Azok pedig égnek a harcivágytól. Megcsétítkom maga is dühönk, hogy a nem ott kell átsorogni a várutvarában, és meg kell elégedni azzal, hogy a doboi zenetére felfelmozdit egyet csapatot, és biztató szóvallát jelöket. A hazasorsa van a fegyvereteken. És azok kipirul tárca a rohanvasiétnek a zúgó zivatarbá. Már iszemosak az astrom létrek a vértal. A létrek körületén víbor színű a fal. Lent a halottak és hallóklók vonagló, véresdombok. De lent új megúj jezerek hágnak üvöltve a halottakra. Szolnak a kürtök, rapognak a dobok, hallsogatáborizene kar. És a szakadatan alak üvöltésbe belevegyül fent a harcírik voltás. Lent a lóhától nyargalászó jaszául a parancsosztók kiáltazása, az ágyubbönbelés, a puskadörgés, bombaropogás, paripáknyerítésre, hallóklók hörgése, létrek rettsegése. Gyere, basa, gyere! PÜF! Van meg a profétádnak, hogy ez zoltaivákta. Úgyhogy az állalegéből egy másik kiáltás. Állatívöltés és mozsártörgés nyomja a vitész kiáltásait. De a körülötteni üsgő alakok és fegyverek gyors forgással láttatja, hogy a legénység ott keményen dolgozik. A napot füsthomályosítja el. A vár körülete is gamolygó füst, amelyből kikítündöklik egyes isakos török hattest, előbb barnálik egy sor puskaporthazott teve, s felfellobognak a zászlók és bancsokok. Az ókapubás csejjánal változik a legtöbb ember. Petőgás pár intézkedik ottan, mázsás külgólyokkal szaggatjót a török a falat és a palánkat, valahány szörelét rá kérdeje meg glitkul. A betömött kapucsákjákkal és ásókal rondja a török, és az organáoszlapaiból már hármat kitört. 500, kiáltja dobó kristófnak, és kristó fordítja alovát. Száguld 500 emberért. Ezt csak nem az egész tartalék. Meg csejj fölcsatolyási sakját és tized magával fut az ókapunak. Ha be törnek, megkezdődik az ő munkája is, a belsővár védelme. S a kapu alatt meg a kapubársaján úgy húla török, mint a légy. A taranyből a mi puskásaink szaporán levöldöze rögyesztják őket halomra. Petőgás pár mennyi dörgőszava hangzik minduntalan. Utána, fiúk, ne hát ráj. Két kézzel a teremtésit neki. És ő magai már derékig véresen hol kardal, hol csákányal, hol kopjával. Jézus segíts! Allak! Allak! Mikor meggyérül a léterák népe, vizet, vizet kiáltozás hangzik minden felől. Az asszonyok otthordják a vizet a bártya alatt korsókban és vakupákban. Pető felkap egy vakupát. A sísakrostéját feltaszítja. Iszik olymohon, hogy két felől patakként csurog a páncéljára a víz. Csurog tovább ki a páncélből a nyökén, térdén, sarkaín, mint a kudcsőből. De ő nem törődik ezzel dühében és szomjában. Ahogy leveszi a kupát a szájáról, látja, hogy a török fennugrál a falon. Egyik ezében boncsokott tart. A másikkal vakdal veszettül. S után a fellőken a másik török fej meg a harmadik. Haj, az apátok írgalmát! S berántja a törököt a lábaszáral nálfogva. Lehem perek velá a lépcsőn. Fogj a nyakát, mikor megakaszkodnak. Veri arzba a vaskesztű söklével. Azután újra felugrik. Ott hagyja a félig megfejtott törököt, a lentforgolódó parasznétnek. Ő maga visszahamarkodik a bártyára. Út vág gyors kézzel egy pillanatban hat felé is. Allahu akbár! Hem seg a török a falon. Egy akincsi már a toronyra is fáljutott. Kitűzi a zászlót. Len viharosdíj a dalalitás üdvözli a zászlót. Na nem lengazott két percig se. Odaróhanó vitézeink a további feltől lakodókat agyalják. Egy rosszdási sekkó magyar vitéz már macskaként kúszik az akincsé után az oromra. Megveti a sarkát egy kőben és írtózatos csapást mérről. Levágja a zászlótörök karyát úgy, hogy akar a zászlóval együtt hullá a magasból. Kivagy! Übel tipetőröm el a fal alatt. A vitéz megfordul, és büszkén kiáltja vissza. Komlós iantal. A paloták felől nyargálva jön a kis balázsapród. A félfejebe van költve fehérkendővel, de azért csak ugyrabb költ, mint ha semmi bajase volna. A palotánál kiszakadt a tömés, kiáltja. Száz embert, feleli dobó, és még a fiú megcsaihez nyargál, ő maga előre hajlottan szágold a palotákhoz. A török kiszakította a tömést. A gerendák úgy állnak ki a falból, mint a sülthalbal a gerincs. A falomászó török népsűrűsége, mint a veres hangjáké. Dobó felugrik a faltetejére. Egy török fejét ketté hasítja. Egyet lába arrug vissza le, és le kiált. Döncsétek ki a gerendát. Addig befelé húzták csákjákkal. Dobó szavára kifelélódítják egyszerre. A gerendák magukkal söprik léterástól az üvöl tőpogányokat. Nagyjuk tátongután a falon. Mindegy, egy kétől lefejebb küzdeni kell a feltolakodó kellem. A magyar zászlót leülti egy golyó a falról, kihull a török közé. Íme, mire jó a nagy falszakadék. Egy magyar katona kiugrik rajta, szembe csap egy törököt, és beragadja az álszlót, mielőtt hozzávághatnának. Látlak fiam török lászló, kiáltja römmel Dobó. Ágyjuk a jó csapa falba, és köporral vetít el a katonák szemét. Dobó előtt egy testeskis ember a falhosszában. A sísak leesik a fejérel, s Dobó lábához gurul. Dobó ki törli a szemét és ránéz. András vexikott az egribíró. Kezében görcsesen szorítja a kardot. Sanyakából, mint a kioldódott nyakkendője volna, hosszú van alban fut a vére. Deim, mind a két a prógyafut a zókapu felől. Egy pillantás a zókapu tornyára, ott leng a lófarkas török zászló, 1, 2, 10 is. És a torony részeim befelé robog a puska. A janicsárok meg kívülről mázzák a tornyat. Na egy lengő pirazászót visz az egyik a foga között, hogy a torony armai rakit üzzze. A várbálsejében rémület morálylik át. A vár körül 100 ezer török diadalüvöltésre reszketleti megalavegőt. Allak! Ja kerim! a magyaralt szokál sápadnak. Dobó lóraugrik, és a templombás gyára nyargál. Az ágyukat a torony delekának irányozza, és míg a janicsárok valami 300-an diadala rajzanak a tornyon, három ágyut egyszerre eldördít. A torony meginag. Nagy robbanással eldől. A mészvar fellegként csak fel az omladékból, és a kövegből csordul a törökvér, mint szüret is ajtóból a bor. A többi, aki betolongott a kapu meg a falakon, ez égszakadás földindulásra rémültem fordít hátat, és nem talig belőtt párc, üresek ott az ostromlétrák. Csak a holtak, és halloklók véres sokaságaborítja, kívül belül az ókaput és a környékét. Dél felé a többi helyeken is megszűnik lassan kint a harc. Ezrével hever a kormos véres holt, és sebesültörök a falakalat, se levegő reszket a sebesültek szüntelen hangzó, ejvá és medetkiáltazásától, mint a birka bőgés. A jaszóloknak nincs semmi hatalmuk többé, hogy aznap parály védják a katonáságot a további ostromlásra, de várpilce is tele van sebesültekkel. A borbiok és asszonyok ott forgolódnak valamenyen vizestállal, gyolcsál, tépéssel, tímsóval és árnyikával a sebesültek között. Akinek keze vagy lába van ellőve, az kapják először munkába. Bekötik úgy, ahogy tudják. A többi neked jelőre meg kell elégedni azzal, hogy az asszonyok mossák a sebüket. Nagyobb rész némán állja a szemvedést, és várja még sorra kerül, de némelyek keservesen nyűgnek. – Istenem, isstenem! s írja egy fiatal katona, arany mihány nevű egripuskás. A félszemem kilőtték, s véres harcára szorítja a éget célő ingyel újját. Pető a túl egy paradszűrrel letakart szalma széken a többik az öt. A lábik ráján akkora seb, hogy tócsába gyűlik a székalatta vére. – Neobégas miksá! kiált a katonára. Inkább félszemmelé az egrivárban, mint sem, hogy kétszemmel akasszon fel a török. S a fogát össze szorít válja, hogy a borbé járni kávalmosa az iszonyusabbet a lábán. A holtak ott hevernek már rendben a templomajtajában. Véresek, rondjosak, kormosak, mozdulatlanak. Dobból lesz el a lováról, és leveszi a siakját, úgy megy végig könnyes szemmel közöttük. Az egribíró is ott fekszik. Őzhaje bevampirosodva vérel. Portól lepett feket a csizmáján is látszik egy lövésvér fagyja. A két fia ott érdelmellette. A katonák egyrésze ott ő füstösen, rondjosan, izzattan, véresem a piacon. A kétszászló tartó két felől. Dobból daszolbalása pródnak. Hozz ide a város lobogóját. S a város kékvirözászlóját lesz a kítja a nyeléről, és ráteríti az egribíróra, szemfedőnek. Vége a negyedik résznek.