 Vi er nu i Paris i august måned 1696. Vi er på Solkongens store nye flotte observatorium i den sødelige del af Paris. Der sidder tre af de førende astronomer og diskuterer. De diskuterer et fenomen, som de har i akt taget på himlen med deres store nye flottekikkerter. Det de diskuterer kan jeg illustrere med en tegning, som faktisk Ole Rømer, som er en af diskussionsdeltererne, har lavet. Det viser her solen, der skinner, og uden om solen kræser jorden i sin årlige bane. Lidt længere ude i planetsystemet har vi planeten Jupiter. Når solen skinner, kaster Jupiter en skygge bagud, som vi kan se her. Når Jupiter har også en mån, der kræser omkring Jupiter. Det der sker er, at når månen kommer herop til det samme røm og kalapunktet C, så træder månen ind i skyggen, og set fra os her på jorden, når vi kigger op på den med vores kiggert, det der sker for os er, at månen pludselig forsvinder. Lidt senere ducker månen frem af skyggen, og den bliver igen synlig fra jorden. Det visste de tre diskussionsdelterer i observatoriet alt om. De visste også, at man kan iagtage her fra jorden det, at månen forsvinder. Men man kan ikke samtidigt herfra se månen ducke frem igen, fordi så skulle man jo kigge igennem Jupiter selv, og det kan man ikke. Det fenomen herovre, hvor månen ducker frem og bliver synlig, det fenomen kan man altså iagtage herfra jorden med sine kiggert. Men man kan så ikke herfra jorden iagtage det, at månen forsvinder ind i skyggen, for så skulle man igen kunne se igennem Jupiter. Der er altså to forskellige fenomener. Månen forsvinder, månen ducker frem, månen forsvinder kan ses igen et halvår. Det er det, at månen ducker frem kan ses fra jorden igen et andet halvår. Det var det de franske astronomer gjorde, de observerede en tændst med deres kiggert, de to fenomener heroppe på himlen. Det som nu rømmer, i august måned 1686 fortalte sine kolleger, var ganske overraskende. Han havde nemlig set, at hvis man bestemmer en opløbstid ude fra måneds forsvinden, nu forsvinder månen, og så forsvinder den igen, og så forsvinder den igen, og så kan man iagtage de tidspunkt, så kan man bestemme en opløbstid. Rømmer havde set og gjort opmærksom på overforskende kolleger, at opløbstiden bestemt ud fra dette, at månen forsvinder, er forskellig fra den opløbstid, man kan bestemme ved, at iagtage af månen kommer frem igen. Denne omløbstid her er korderere, end den omløbstid, man bestemmer ud fra dette fenomen, at månen dogger frem. Det er altså ganske værkværdigt. Det er underligt, at når man iagtager et fenomen igennem et halvår og et andet fenomen igennem et halvår, så får man to forskellige omløbstider. Det er altså underligt, at omløbstiden heroppe fra Jupiter-månen afhænger af, hvor jorden mange, mange, mange tusind kilometer borte befinder sig. Hvordan kan jorden på sådan en lang afstand overhovedet have nogen endflydelse på Jupiter-månens omløbstid? Det kunne vores astronomer ikke forstå, før det gik op for rømmer. Jeg har forklaring. Forklaring ligger i, at lyset tøver, lyset har en endelig hastighed. Fordi når jeg iagtager det fenomen her, at månen forsvinder, så iagtager jeg det herfra. Når månen har bevaget sig rundt og kommer frem hertil og skal til at forsvinde igen, så har jorden bevaget sig et lille stykke op her. Og lyset skal altså bruge lidt kortere tid på at nå jorden endda jorden var her. Så lys-hastigheden er afgørende for, hvor når sinale her når jorden. Lidst er den her over, når månen ducker frem, så kan man iagtage det for jorden her i punktet L. Næste gang den ducker frem, har jorden bevaget sig et lille stykke bort fra Jupiter. Og det tager altså lyset lidt længere tid, at nå jorden. Og omløbstiderne bestemt ud fra det fenomen, er altså længere end omløbstiderne bestemt ud fra det fenomen. Det var Rømers geniale tanke. Slutter og vrøvl, sagde Cassini-direktøren for observatoren. Det kan ikke passe, og han har en række ret gode argumenter. Men Rømers kulære i udlandet, bl.a. Christian Højkens i Holland, og den berømte astronom og fysiker i England, så Isaac Newsom, støtte Rømers teori, og den fandt almindelige anerkendelse i 1730'erne, også i Frankrig. Men det, at lyset tøver, blev opdagede, blev bestemt af Olle Rømmer i august måned 1676. Han tog grovlig fejl i bestemtelsen af lysets hastighed, altså størrelsen af den. Han sagde lyset bevager sig med en hastighed, at det der svarer til 200.000 km i sekunde. Vi ved i dag, at lyset bevager sig med en hastighed af 300.000 km i sekunde. Rømmer kunne bare have gjort nogle mere nøjagtige observationer, men det var han ikke interesseret i. Han var først og fremlig interesseret i at forklare fenomenet ikke at gøre observationerne sådan, når han fik en meget fint værdi for lysets hastighed. Så det var historien om opdagesen af lysets hastighed i august 1676, mere end for 300 år siden.