 Kære reaktor, kære bestyrelsesformand, kære gæster. Tak for muligheden for at være her i dag og dele nogle ord mere. Jeg håber, I vil tage godt imod den. Mit navn er Carla Isabella Mellui, og jeg læser psykologi på niene semester. I januar 2020 skrev en af mine professorer en artikel i weekendavisen. I den her artikel kalde han også psykologistuderende for toppresterende, perfektionistiske og næsten OCD-mærkede nervøse rasihæste. Det var altså ikke så let. Hans pointe med artikelen var egentlig, at der har kommet en ny generation af unge prestationsorienteret mennesker, som i højere grad er en tidligere generationer, fordi han nu siger som angst og depression. Men også en kommende generation af psykologer, som er meget prestationsorienteret. Men i stedet for at overveje, om den her udvikling er udtryk for et samfund, som vil lønne halvfjert timers arbejdsur og topkarakter, så retter professoren i stedet et kritisk blik mod os studerende, som havde vi selv bet om et uddannelsesystem, som kræver 11,5 i snit for at komme ind på vores drømmeduddannelse. Jeg er selv eksempelet på en studerende, som er blevet sin rasihæst. Ved at knokle mig igennem gymnasiet, kommer jeg lige med nød og næppe ind på psykologi med et snit på 11,1. Derudover har jeg haft tre frivillige jobs, tre betalte jobs og været del af to udrælde. Det meste er det på samme tid. Aktuellt har jeg været formand for psykrådet i to år, er lige blevet færdig som chef-tuder på psykologi, og har fået et nyt job som studenter-teripød og mentor. Og så har jeg altså stadig væk to frivillige jobs. Det nevner jeg ikke for at blære mig. Tvært imod. Jeg nevner de i stedet for at illustrere en problemstilling, som mange af os studerende står i. For selv om jeg selvfølgelig gør de her ting af interesse og engagemang, så gør jeg det også fordi jeg fra dag et har fået banket i hovedet, at vil man være en succesfuld psykologistudierne, som er en attraktiv kandidat til de rigtige jobs bag efter, så må man opsøge praktisk erfaring og virkelig menneske selv. Det er ikke noget, man kan forvente at få med sig fra studiet. Så er jeg sindssygt enig i, at der er et problem, som bestemt kan mærkes på os studerende. Men i stedet for at blive kritiseret for at have tilpasset mig et system, og ikke selv har udviklet, så vil jeg faktisk ønske, at vi blev behandlet lidt mere som rasiheste. Nu har jeg aldrig været en hestepige, men en rasahest er i følge ordnet.dk. En hest af ædelrasse. En hest kendt for sin tilpassningsevne, sin hastighed og sin on. En hest, som presterer stort, imponer og ophøjs. Men det gør den kun, fordi den bliver passet, plejev, trænet, og værsæt. Og netop her vil jeg påstå, at der i hvert fald er tre ting, der har været taget med fra den måde, man opdrætter rasiheste, til den måde studerende bliver mødt på. For det første, så kræver jeg en god rasihest-invistering. Hesten er dyr, at udvikle træne og viligeholde, men til gengæld kan den tjente dobbelte eller tiddoppelte, ind igen på den anden side. På samme måde kan studerende kun udvikle sig og lære ved, at den studerendes uddannelse prioriteres. Ikke ved, at man sker i uddannelsesektoren med 20 milliarder kroner, eller ved at sker 10% af alle videregående uddannelser fra. En god studerende udvikler sig heller ikke ved, at den eneste kontakt til underviserne er et auditorium med 200 andre rasiheste. For det andet, så lærer en god rasihest gennem praksis. Hesten lærer ved at komme ud og løbe, lærer tricks og deltager i konkurrencer. Ikke ved at se andre heste løbe på TV, eller ved at stå i sin stel hele dagen. På samme måde, så lærer en psykologi-studerende at blive en god psykolog, ved at have en mindskere gøre og rige mulighed for at koble praksis på teori. Ikke ved at læse 3.000 siders teori per semester, har jo en enkelt praktikperiode på 15 esiterspunkten, og ikke en eneste muntlige eksamen på hele sin uddannelse. Til tross for, at den psykologis faglighed altså virkelig handler om at kunne tale med vinsker. For det tredje, så skal en god rasihest være motiveret, og hvor god følger sig tryk og har mulighed for at danne bund til andre heste. En god rasihest skabes ved, og den havde den altså god nok, at dens bing knåler igennem langsom og forsigtig træning formis som et æg. Det gør hestens knåler stærkere, og dermed hesten hurtigere. Men hvis man putter for meget pres på hesten, og træner den for hurtigt uden at se hensyn til, hvad den egentlig er parat til, så kan den udvikle bukkede, smertefulde skinneben, som i sidste ende kan betyde, at hesten må afljues. Nu er det heldigvisen, at det er de færeste studerende som må afljues på grund af bukkede skinneben. Men alt for mange studerende oplever studierelateret stress, angst og depression. Fordi uddannelser i højre og højre grad er blevet orienteret mod hurtigt, effektivt og omkørsningsreduceret, at spytte nye uddannet ud. På psykologi har vi en ensomhedsprocent på 54 og en stressprocent på 45. Og det nægter jeg simpelthen at tro på at skyldes, at psykologistudererne intrinsisk set, at de her OCD-prede perfectionistiske nervøse rasihæste, for alle de studerende jeg kender brænder for deres studie, har en kæmpe omsorg for andre og vil mere noget andet ønske, at deres person blev mødt med respekt. Som franskmandens Charles Baudelaire skrev i dæktet en rasihæst, slitt måske, men ikke træt og altid heroisk. Alt det her er ikke en kritik af vores professor, institut eller universitet. Det er til gengæld en opfordring til at ændre det system, som kritiserer rasihæste for at have løbet for hurtigt, samtidig med at systemet selv skaber rasihæste med ødelagte knæ, som har aflivs før deres tid. Stil krav til, at det høje faglige niveau på universiteterne vil ligeholdes og støttes, og stille spørgsmål til, hvad man kan tillade sig og byde de studerende. Jeg er med på, at vi ikke kan ændre hele samfundet over i Glasvin lige nu og her. Men hvis vi taler sammen, så tror jeg på, at vi kan finde mod til at skabe bedre betingelser for de studerende. Derfor er min opfordring for i dag tal med en rigtig studerende. Stil nysgæd i spørgsmål og lyt efter, når de kommer med indspark til uddannelsesystemet. For det er de studerende og kun de studerende, som ved, hvordan det er at læse, det de gør lige nu. Mest er alt. Lydt til, hvordan vores liv er. Måske er det slet ikke så forskelligt fra dengang, du selv var ung. Og måske du lærer eller genlager en ting om, hvordan det er at være rassehest i en tid, hvor det er at være en rassehest, både af et livskriterie og et skilsvår. Tak for altså opværksomheden.