 Овчарова жалба. От Старопланински легенди на Юрдани Овков. Записано за Либривок с точка Орга. Записане обществено достояние. Степане, синко Степане. Дето си, обадим и се. Народна песен. Една летна вечерни ездя да въля стария горски стръжар, сидяхме под големите орехи краисело. Слънцето потъваше зад горите на разбойна и на среща посините забери на Балкана до Гареха порпорните огневе на вечерната зара. Токо над нас се издигаше висока камениста чука, цяла вече обгърната всянка, прилична на голяма птица с отпуснете крила, под която се гушеха една до друга, като пилци, къщите на селото. А пряко поребрата на тая чука, като на гъната черна лента, се темнееха кориите. Тебеаха три – черковната, старча и циганската. Надухаше ли ветър, шумеше всякога една, а другите молчаха? Спуснаше ли се долнякът от камравна Руманья и залиоляеше клоните на черковната, тя зашумяваше, а старча и циганската останали на завет молчаха? Те сякаш слушаха старите хайдушки легенди, които черковната им разказваше. След няколко дни пък, при промяната на ветъра, са същия тъмени таинствен език, те заговорваха на черковната. Ясне, знае друг, спомен от дитинството, изпълнен с такова очарование, както разговора на тия стари гори. Помне как, древни деца, излизали сме през летните звезни вечери на двора, гдето се темнееха чем шири. На север в светлото небе виждахме да се отсича тъмните върхове на кориите. Долиташе до нас страховит шум от там. Сякаш хиляди потоци лееха невидим и струи. Бочаха водопади или като че там, в недрата на гората, бяха се насабрали юди и самодиви, играеха по зелените хоришта, викаха, смееха се. Черковната очи ще се развали времето, казваше просто майкани. Полъхваше хлад, някоя звезда се откъсваше и падаше от небето и ние бързахме да се приберем в къщи. Ние най-малко мислихме разбира се за времето. Ние се прибирахме и отнасяхме в себе си само трепета на страха и на любопитството за унова, което ставаше вън, което ставаше в кориите, под тъмния свод на зашумелите вековни дървета. И тая вечер черковната шумеше. Шумеше, но още тихо, сдержано. Ние гледахме с дяда въле към поляната в подножието на старча. Там играеше хоро. Но ето, гайдата млъкна. До нас долетя вълна от смехове и висок, говор, спуснаха се към село, че връз си му ми на групи и по-отделно. Както беше обичаят, те бързахат грабнат менците си да доидат пак там за вода. Хубаво се веселят младите, ряко хасна дяда вълля. Като си правеше цигара, дяда въллю в дигно очи, нещо при смехулно свет на втях, но усните му заигра осмивка. «А, ту и нищо да е», каза той. «Де е едно време и мумите бяха другито газ и мумците?» «Де е другошното», продължи той след малко. «Де е уная скъпа премяна. Да можеш е някак да видиш някоя мома на труфена и на гиздена с някогашните тие дрехи. Они е мите лечата от Ален и Зеленът Лаз, грейнъли като слънце. Писаните боже гробски пристилки, Алените търлици скопринен пъстр гайтан, вървите смахмуди и рубета. И какви хубавици имаш ето газ. Бели и черно оки, високи, а кусите им стигаха чак до под пояса им. Ергените, селични овчари, юнаци бяха и те. Какво хоро е ставало там на Златно реша? Колко пъти помня, Степан е свирил от Корията, а хорото играяше долу по каваламо. Ти човърли си за Степана, за Хайдутина? Той беше овчар. Един от някогашните овчари с пискули, чанти и долги геги, на които стъдата затъмнява хаполяните, като че припадаше тъв на мъгла. Такви овчари вече няма. Рядко имаше някой да се мери с него по хубо стисила, но прочу се най-много той с това, че никой не умееше да свири на кавал като него. Умите и булките, които белиха плътна на Ореша и справени с плътната в ръце, стояха като в каменени и слушаха свирнията му. Пътници се спираха сред пъти си, забравяха се на конете си и не можеха да му се наслушат. Лете Стефан пъсеше стадото си по-зелените поляни на Балкана, плъднуваше под дъбелите яворо-висенки, но штом дойдеше Есен, штом поляните по-сърваха, шумата на гората се зачервеше и гъз си могли плъзни хапогребена на Балкана, като огромни змии, тога стой, на едно с всички овчари слезаше от плънената. Кавалът му обаждаше, че си е дошел, момите отиваха за владана най-далечната чешма, та да го видят. Но в село Стефан малко стоеше. Ден-два. Колкото да раздаде чаканите армагани, писани хурки и кубилици. Скоро той заминаваше на юг, на където заминаваше и жеравите, на където заминаваше и големите стадовце, защото неговреме овчарите прикарваха зимата долу полето на Румъния. А на пролет, когато куковицата закукваше в зелената шума, тя обаждаше, че овчарите се връщат. Той ставаше всяка година. Но последната пролет Стефан се върна много променен. Замислен беше тъжен. Не слизаше в село по големите праздници на хорото, с другарите си беше мълчелив и хладен. Явно беше, че те и нещо в душата си. Но старият кехая знаеш е всичко, знаехъг и другите овчери. В зему мълна е долченка. Говораше кехаята на дружинато овчари, който по някога насядали на голямото колело, се хранеха на едно. Зему мъл, не ще губи де. Овчарите поглеждаха подири Стефана и се позасмиваха. А той, прави тънъг като топола, метнал беше вече пискиолията чанта през рамото си, грабнал беше гегата и еморлука си и отиваше подири стадото си. Глядаше час по-скоро да се отдели на страна и да остане сам. Винаги странеше тъй. И часто, когато падаше тиха топла нощ, когато пълният месец плуваше предро и древни звездици, когато балканът, загърнат в сребър на мъгла, се изправише като стена, а горите молчаха в черни сенки. Той, разпръснал стадото си в голяма вита да гасли цебеси, вървеше по някой рид и свирише. Кавалът му не свирише, говорише. То си издигне на горе, на горе и затърптива възторки радост, то се опъне на долу и низко заплаче за реди. Птие часове капчиците на русата се събираха по-тривите и свете хе като сълзи. Но ето Степан оставеше тая жална песени за почваше друга, весела, захоро. Ставаше весело навсякъде. Месецът, обърнат вече към гората се смейше, звездите бързо-бързо трепкаха. В глухъдълбока въздишка изпискваше най-после кавалът и млъкваше. Мина лятото и Степан повече не можа да тъи. Когато дойде време да върви в Румъния, той каза на Майка се, че ще се ужени за Елена, Росокозу да му миче на дяда Никола в кашлата, на когато прекарваше всяка зима. Майка му нищо не каза, но отиде и обади на брата си, прочутие и богат Чорбаджи Димчо. Негови бяха овцете, които Степан пъс еше. Чорбаджията кипно от яд, развика си и се разгълча, че не иска заснаха босса и лиха селенка. На сестра си той каза, че тая зима Степан ще прекара на Балкана, а тайно прати кихаята с хабер до бъщата на Елена, че Степан са го сгодили и през неделета, што иде ще го женят. Поверваха хората и кое от Бълка, кое от Срам, още същата зима ожениха Елена за други. Да беше друг мъжъти, Степан би го убил, а той му беше побратим и за побратимство с него той беше се клел в черква. Степан се върна, но не се прибранито в кашлата нито у дома си. Оттогава той си изгуби. Скоро една нощ къщите на Чорбаджи Димча пламнаха. Не беше тайна за никого, че това е страшното отмащение на Степана, че той е вече хайдутин, че се скида на близо из Балкана с страшни закани срещову, че си. Той ходеше повече сам и никого не задяваше, но зиначуваха каваламо изгъзните усои. Майка му, останала съвсем сама, беше обезумяла от скръп. Последните думи на Степана не и даваха мир. Ти си крива, беше и казал той. Ти ме раздели от Елена. Не искам вече да те видя. Често чула от хората, че Степан го видели някъде. Тя отиваше там, скидаше се по Балкана и нейният от чаяни плачевен виг будеше самотиите. Но Степан не излезаше. А на други той се показваше. Той слезаше и на хорото дори. Не веднъж, когато на стар, че се люлееше голямо хоро, изгъзните дървете на корията се зачуваше кавал. Всички млъкват, сладките звукови на кавала ги завладяват като магия. Моми и момци се споглеждат и си шепнат. Степане! Ейко! Стружина е! Ето от горе, от корията, кавалът за свирвана хоро. При тия лудо веселие и гриви звуци никой не може да се одържи. В лицата светвато смихнете, ръцете сами се подават и в микс и залюляват чудно хоро. Оро без гобор. Без шум. Учите се наведени. Всички заслушени в кавала играят мълчешката, чува се само равномерният от сечен тропот, звънят само гривни и гердани. Жално изписква кавалът и млъква. Всички звъздишка встремяват очи на горе, гдето между големите дървета се губят няколко сенки. И селото бързо се разнасяше мълвата, Стефан дохождал, Стефан свирил на хорото. Дочуваше и тя, злочестата момайка. И когато последните моми и булки се прибираха от чешмите, постърмния баирък към гориите пристъпваше черна сянка. Това беше майка му. Момите се спираха и чуваха да долите до тях срце раздирательният и вик, който заглъхваше в тъмнината и в шума на гориите. И когато в хладната сутри на другия ден Стефан и другарите му се сабуждаха под кръстати буки, под които бяха прекарали ноща, веч по гориите сипе и те виждаха да крета жена. До тях достигаше слаб покъртителен вик. Стефане, пак майкати? Излез, покажи ей се най-после, майка е? Ах, той не се терпи вече. И ние майки имаме. Оставили сме ги да плачете да чернеят по нас, искаме да ги забравим, а ето всеки част майкати не спомня за тях, това же вече срце слабее, кураш се губи. Стефане, голям грях ще сторим, ще хвърлим, майкати ще убием. Тъй, говореха с уровите и мрачниха идути, че ито корави срца дори бяха трогнати. Но Стефан не чуваше. И все тъй, под прел глава на ръка, стоеше замислен и тъжен. Наскоро след това той си изгуби. Къска му никога не узнала, къде е самотният му гроб. Дя доволю свърши разказа си. Замалчахме и два ме и станахме да си ходим. Припадна здрач. Душата ми беше припълнена с картините на чудния разказ. Черковната глухо шумеше. И мене ми се струваше, че виждам приведената фигура на майката да пълзи по сипейте. Сторим и се, че човам отчаяния и вик. Черковната шумеше. Сяка ще разказваше скървната и горка повест на овчаровата тега. Край на овчарова жалба. През чумовото от Старопланински легенди на Юрдане Овков. Записано за Либривок с точка Орг. Записане обществено достояние. Боже им по пощтением, то е лето удари една чума напрасно и запали вся земя и късабите и селата. Неостат чисто ни едно село грех ради наших. Стар летопис. Чу се, че в долните села далеч не по-вече от един ден път дошла чумата и хората там мрели толку смного, че не свървали да ги погребват. Та е страшна вест и сплаше всички и както ставаше и при друга напъз, когато се зададяха кърджели или се повдигнеше сефери война, мъжете се на сабраха на черковното кафене, а жените по-продките и се заловиха да толкуват новината. И тъй като опасността беше еднаква за всички, примирението лесно и деше, и в тая задушевност мнозина дори може да се шегуват и смеят. Но вечерта, когато всеки се прибрал до маси и остана сам, призръкът на смърта от ново се изправи, неумолим и страшен. На другия ден всеки мисляше се седа си за молепсано чума, затвареше се в къщата си и здраво за лустише вратите. Спотъиха се всички и само чакаха да чук не клепалото за умряло или да се вдигне плач в някоя къща. А и самото време беше не здраво, задушно. Въздухът, отровен от тежките миязми на лешове и нечестоти и беше замрежен от прах. Същият той е прах покриваше къщи, дърбета и улици, тъй, че всичко беше потъмняло и сиво, каквато беше и съхнулата земя. Месеци нарет не беше капнало, капкъдъщ. Горите на среща в планината горяха. Денем там се виждаше само дим, но вечер върху тъмните плещи на Балкана пламваше огнина тълени на пожарите, сключена в огромен кръг, който все повече растеше. Всичките и анеща, твърде обикновени във всяко друго време, сега добиваха смисъла на знамения. Страх под косяваше силите помътваше разума. Страшната болез дебнише от всякъде и всеки гледаше да си помогне сам, както знаеш и както беше чувал. Чесънат стана скъп, и рядко лекарство. Не забравиха и силата на магиите, пред много протки увиснаха чудновати китки, в който имаше сух босиляк, червена нишка и крило от прилепили кълка от жаба. Из гиризите протекоха разноцветни води, в който се виждаха остатъци от върени билки. Някой се досети и запали в двора с йоган от Говежди Тор. Скоро таки в огневе пламнаха в всяка къща. Гъст ми резлив дим изпълни селото, смеси се с дима от пожарите на Балкана и замъгли цялата околност. Не подухваше и най-слабият вятор. Тишината стана още по-дълбока и по-страшна. Минаха та и няколко деня. Никой не умря. Чумата не беше дошла. Може би нямаше да дойде. Кората позабравиха предпазванията си, взеха да си приказват най-напред през плетищата, после по-комшолуците и най-сетни излязуха и по-олиците. Но никое зло не иде само. Престия няколко дни в всяка къща осетиха нужда от много неща. Брашното се превършваше и друга не по-малка опасност показваше вече страшното силице. Гладат. Жените се вайкаха и плачиха пред мъжете. Мъжете се срещаха криплитищата. Размениха по някой дума и гледаха в зимята. Утре селото ще ше да пламне от страшната болест. Какво ще правят? Да бягат в Балкана? Но всеки имаше на главата си по 5-6 горла и трябваше да си мисли за най-главното. За хляба. Трябваше един номен, един срцат човек, който да каже какво да се прави селото. Имято на Хаджи Драгана започна да се шепне по-често. Той беше човекът, който можеше да спъси селото. Първом това си указаха по-между най-близките съседи. После премина от махала на махала и не след много време 4 ма старци избрани от цялото село отиваха вече към къщата на Хаджи Драгана. Отиваха да му кажат, че съдбата на селото е в неговите ръце. Изпътия старците позабравиха за чумата и мислиха как ще влязат в къщата на Хаджи Драгана. Сприхав и начасниче в човек беше Хаджият, по някога ще те посрещне тъй, че не знае къде дете тури, а по някога ще те на Хокка и ще те изпъди. И когато старците стигнаха пред тежките обковани с железо порти на Хаджи Драгановата къща, и дядо Нейко му вторат почука на мандалото, всички други сложиха ръце на пати реците си и потопиха очи в земята. За голямо очудване той е път, штом казаха на Хаджи Драгана, кои се и защо идат, той наче са каза да ги пуснат. И дворът на Хаджи Драгана се стури на старците не такъв, какъв того знаеха. Аргатинът, който вървеше пред тях, като че стъпише на пръсти, очите му гледаха плохо. Никоето много броината челед на Хаджият не се виждаше из двора, големите анадолски кучето не се и по-мръднаха на Синжирите си. Но през уградата на градината заничаха вейки с желтия едри дюли, и старците си помислиха, че, ако те изглеждат те и хубави, той зато и защото утренеште има ръце, който да ги откъснат. Когато стигнаха под асмата и повдигнаха очи, там нямаше толкова лист и колкото грозде. И тие черни, набити гроздови им се сториха също тъй прокоба на напаст. Намерихаха джият горе в стаята, седнал по турски на минсуфата, с чебук в рака, а други пет, шест празни чебука бяха нарядени на стената за днегу. Отпредимо на червени, ки лим беше сложен филджанс кафе, в слънчевия сноб, който влизаше през прозорица, плуваше на тънки и вице тю тю не видим. И злоти по лъпчуни, старците безшумно минаха и насядаха по възглавниците. Скъп беше на приказки хаджи драган и направо ги попита, какво ги носи при него. Мъдро, отмерено и бавно дядо Нейко започне да говори най-напред за чумата, за страха на селото, после за немотията и так му ще ще да започне да приказва за глада, влезе тиха, за щирята на хаджи драгана. Тя донесе кафе за всички. Отдъгнаха си старците, като видяха по не една весела душа в селото. Учитена тиха, продълговат и черни като сливи, пак тъй де волито си светеха. Косите и бяха гладко прибрани на път, страните и пресни като праскова. Тя не се старпя да не се закачи и сега, и като подаваше кафето на старците, оспя да им пришеп не бездей, че е бъща и, че и е чудно, как чумата не е взяла още таки въстари хора като тях. «Да пази Бог, чето!» каза дядо Нейко. «То, като дойде, не гледа старо, младо? Не! Засмя се пи. Стари кожи и трябва ли сега? Старите щела да мори?» Докато хаджият разбере, за какво приказват тиха излезе. Поискаш ли седя до Нейко едно, да скриеш шегата на момичето, друго, за да се приготвя и пак почна думата си. Отново приказва за чумата. После заглада, после пак за чумата. Найпосле той свърши рече. «Селото на тебе гледа хаджи!» «Ти бъща! Ти майка!» В тая решител на минута старците на ведоха очи чакаха да чуят, какво ще ще да каже хаджи драган. Изгъднеш весел, гърлест, смя хек на встаята. Смееше си хаджи драган. Старците очуде много гледаха. Едър човек беше хаджият и както беше се дръпнал назад и се смееше, селото му тяло се трясеше, а лицето му беше се наляло скъп. «Та зато или сте дошли при мене?» гръм на дебелият му глас. «А мича аз? Ха-ха-ха-ха! А свад бъще захващам днес, а ви за умиране приказвате. «Какво думаш хаджи?» рече дя до нейко. «Може ли? Защо да не може? Жени тиха ви казах. Останало ми едно му миче. Ще у Жени и него? Пивали хаджи! Хората мрат? Кой мре? Къде мрат? Какво ми дрънкате вие мене? Никаква чума няма, ви казвам аз. Ако мрат някой, мрат от страх. Така е. Оплашили се човек, поискали да умре. Ще умре. Не мие изпила коковица ума мене. Ако имаше чума, залавех ли свадба? Старците трепнаха. Менеждата, която всеки теже в себе, си се прободи, и те и повярваха. Право казваха джият. Казаха си те. Неща. Казаха си те. Неща да е чума, страх ще. Не отстъпваше само дядо Нейко. А гледа? Брашно няма вече у нигого. Хаджи, драган, махна с чебука си. Хамбарите ми са пълни. Има за цяло село. Ще дам на всички. Неща им го дам тук отей. Ще ми го платят, когато имат, но ще им дам. А свадбата ще си направим. Когато по-късно тиха влезе и затрети или четверти пъдвне си пълно бъкърчез вино от старото, червено вино на хаджият, тя завари старците, че приказват всички в един глаз, весили и пинали. И тя шеташе между тях усмихваше си по смело им подхвърляше шагите си. Ви приживе поманали си правите, казваш им тя. А старците кладеха глава смееха си в сладкото опиенение на виното, което сякаш гелюлеяш и на люлки и ги караше да забравят възраста си. Тая черно ока мома им си виждаше такава палава, такава хубава. А след обят стана тъй, както беше казал хаджи драган. Свадбата започна. Сред мъртвилото, което до сега цереше в селото и сред гъзти едим на огневите, изведнъж се зачуха гайди, загърмяха тъпани. Попродките и помегданите се насъбраха жени. Какво е той? Люди хорали има в селото. А когато разбраха, че хаджи драган жени да щиря си тиха, същото казаха и за него. Лут ли е? Такова време. Но колкото и да усъждаха хаджи драгана, ударите на тъпаните ги обудряваха, развеселяваха се, бездащът, радваха се и най-после свършиха стои, че са ми признаха, че хаджи драган поступва много добре. Хаджи драган знае как поправи. Остана само една загадка. Защо хаджи драган жени ще тиха за същия, той е момък, че ито свътовници беше върнал преди месец. Тогава бяха помислили, че тиха иска да чака величка дочкин, с когато се бяха искали, и който от три години беше напечала. Какво беше станало сега? Тихали се беше отказало от величка или хаджи драган беше се раздумал? Ето за кое се приказваше попродките и помегданите. А в това време дяду не е косли заше от единия край на селото към сега. Защо хаджи драган даваше да щира си на людскановия син? Добър и мотен момък. А не чакал да се върне синът на дочка в довицата гол като хурка? Това не го занимаваше. Хаджи драган знаеше какво прави. Важното задяда не е къбеше, че хамбарите на хаджи драгана се отварят за селото и каквото и да става глад няма да има. Товато е разправеше на жените, покрай който минаваше и завършваше. Чума няма! Ако имаше чума, лут ли е хаджи драган да започва свадба? И той казваше това не само да обудрява другите, а сам вярваше в него. И весел, важен като всеки муфтар и малко спомате на глава от старото вино на хаджи драгана, дя до неїко продължаваше пъти си. Той гледаше да стигне до долния край на селото, защото там беше си нарочил най-главната работа. Знаеше, че докато мало и голямо се чудеше, где да се дене от страх, тук в долната махала дрипави нехрени майковци се събираха по механите и казваха, «Нас чума ни ни хваща! Чумата е за чорбаджите! Ние ще ги мъкнем на гробищата». Сега дя до неїко ги свари в механата, че держат чашите си, слушат тъпаните и се гледат като замаяни. «Какво е?» питът се. «Какво е?» Когато дя до неїко. «Сватба!» и си излиза като ги оставя да се гледат един други фочите и да се чудят. Когато дя до неїко се върнал хаджи драганови, на двора по да смата, под черните гроздове играеше голямо хоро. Играеха като люди, потънали в пот, като че бяха къпани. Нямаше връгове вече хаджи драган, в двора му беше се собрало цяло село. Който беше на хорото играеше, при хамбарите и подлагаше човалчето си. Вълко, ке хаята на хаджи драгана си пеше жито като злато и белише с ножи си по рабошите. Дя до неїко беше доволен. Така вървия тая не бивала сватба цяла неделя. Съмнишили се, всеки тичеше към хаджи драганови. Развеселяваха се един други, играеха допремалявани. Но имаше нещо болно в това веселье. Пияха вино, за да приспет грижите си, смеяха се, за да прикрият страха си. И гледаха се плахо един други, всеки мисляше, че някой знае нещо лошо и него казва. А вечер пожарите светеха на балкана. Щом се приберяха у дома си, същите тия хора, които бяха се веселили на свадбата, сега заключваха вратите си и плахо се услушваха. Залъците се спираха на гърлото им. Когато заспиваха, дошеше ги тежка мора. И при слабия блясък на кандилата лицата им изглеждаха бледи и измъчени като на мъртъвци. Дворът наха, че драгана беше пълен с хора. Чакаха да изведат булката. Но так му в това време се случи нещо, което внесе голям смут сред свадбарите. От към север над кориите се показаха орли. Гледаха ги всички. Много орли. Опънали широки крилей сякащ нехвърчата се плъзгат, като че ги носи вятор. Къде може ха да отидат ти орли, ако не там, гдето има мърша, гдето има леш? Отиваха право към долните села, а там беше чумата, там мряха хора. Никой не каза това, но всеки си го помисли. Какво сте се зазяпали, ек на силният глас на хаджи драгана? Я свирете! Викна той наслисените гайдърджи. Чорбаджийско хоро искам! Тешко! Хайде! Захващайте! И гайдърджиете на челата, на които светна поедна жалтица за лепена от хаджи драгана на духа гайдите. И хорото се залюля от единия край на двора до другия. Сам хаджи драган го водеше на две глави повисок от другите. Лудешко весели обзепах всички. Но останаха някой на страна, които си шепнеха нещо. Виж какви са червени очите на хаджият, казваше един. Трябва да си е попинал? Не. Плакале. Вътре в кашти. Стаята, където обличаха тиха като булка, никой не беше останало свеннея. Дружките и бяха излезли да гледат орлите. Когато се върна първато от тях, рада, която беше и най-вярната дружка на тиха, видя, че тиха беше си закрила лицето с ръце. Ти си плакала? Речи тя. Кой? Ас ли? Мислише, че аз мога да плача? И тиха се смееше, но в очите и светеха сълзи. Ах, тихо! Ах, сестро! Само да видиш колко орли! Ах, не е на добро. Я се остави. Тихо, се стричко не се срди. Ищо ти трябваше в такво звреме? Те ще почакала. Можеше и величко да си върне. Величко ли? Защо ми е величко? А си имам мъж. Кой знай, къде го е тръщна лъчумата? Та нот е с орли неговите мясата късат. Замико чите и потъмняха, но еднага пак се напълниха със светли най-и тяси засмя. Влязоха и другите и дружки, върхочерните, кося на тиха сложиха червено було, и пръстите на момичата бързва започнаха да го диплет, да го редят. Обича и беше да си плача, когато булката напуща башнината си къща. Но сега плакаха не само домашните, но всички. Плакаха дори хора, който не знаеха, што е сълзи през живота си. Трябваше хъде, драган, пак да се намеси и свадбата тръгна към черквата. Нищо не се случи изпът е у свен конник, когато видяха да влезе от другия край на селото. Той е човек припускаше с всичките сили коня си, кои можеше да бъде той, какво носише. Черквата си изпълни с народ. Запалиха свещите на полюлея и под него си изправиха булката и младоженицът. Започна се венчаването. Изведнаш от към вратата си за чуж шум. Настели го видели? Викаше женски гласи в настепилата тишина познаха гласа на дочка в довицата. «Эй, сега си дойде!» Говораше тя на най-близките до нея. Скочи от коня си, чом му казах? Право към черквата. Тук трябва да е дошел. «Дошел? Кой дошел?» Плахо попита някой. «Ааа, дошла! Чума да дошла!» Писна женски глас на вътре. И както беше гъсто на Сабрану, множеството се поклати готово да бяга. «Стоите бе хора!» Завикаха някой мъже. «Ништо няма! Ништо!» По успокоиха се и се повърнаха. Но от пред предолтари на черквата остана празно. «Ето? На това място се появи мъж, млад, но почернял, прашен. Учитимо, устремени към булката горяха като въгляни, полюляваше се. Поиска да пристепи, но се присвив страшни гърчове, на лицето му се появиха черни петна. Крката му се подкосиха и той падна. «Чума!» Бяга и те. Всички се урнаха назад. Заблъскаха се. Завикаха. Следто и си чут тропот като от стадо и черквата останала съвсем празна светна. Под полюлея стоеше само тиха. Искаше да бяга и тя, но видя една жена и се спря. Беше дочка. Тя гледаше падна ли е предолтаря. Чупеше ръце. Учите и бяха като на луда. «Ах боже! Какво да правя?» Викаше тя. «Син ми е, а е чумав! Ах боже!» Няколко пътито пристъпва към него,то се връща. И най-после, като се хвана за кусите и заплака, избяга и тя. Тогава тиха тръгна към чумавия. Величко беше. Познага още, штом се появи. Тя се наведе, обърна лицето му. После седна на каменото стъпало предолтаря, тури главата му на коленете си и го загледа в очите. Булото е падна и закри нейното и неговото лице. Отзад, от потъмнялата икона, и Сузги гледаше и вдигаше десницата си. Крайна през чумовото. Наиглики Наполяна от Старопланински легенди на Йордан Йовков. Записано за Либривок на Иглики Наполяна на Хайдушкото сборище. Народна песен. Чудно лице имаше край на лета. Около очите му се диплихе гъст и бръчки сякаш се смееше, а пък веждите му все си оставаха на въсени и една сърдита черта си врязваше далбоко в челото му. Цялата му глава, Едра, спобеляла коса, снастръхнали също те и побеляли му стаци, приличаше на главата на лъв и усмивката около очите му можеш е само да измами човека. Но сега, след като пи от зелената паница, а то е често посягаше към нея, край на лета наистина се развесили и каза, да носиш много здраве стоени на цонка, на воеводата. Много здраве ти праща кажи дядо Димитер край на лета. Той ме знае. И да ви пази добре. Воеводата не е воевода, ако не знае да пази момчетата си. Круши ми можеш да си излееш, колкото искаш ма хора не. Да ви пази добре. Където и да йде? Посие ли ще вземе? Баскън ли ще прави? Гората да бъде задгръбамо. И да си знае добре ятаците, и всеки му да не вярва, а на жена сакън. Ти мене слушай. Хайдутин заспили на женски скот, още на другия ден ще видиш главата му на кол по бита. Хубав умдаваш на момчето. Обади се старата. И прибере от дома си е да си гледа работата. Хайдутин майка не храни. Ти да молчиш. Сопна се край на лето, и като смигна на момък седнал на среща му продължи. Ако пък не дай боже се случи да те ударят, ще направиш както ти казах. С три бърут на ръката си, размъжи го сплюнка и тури го на раната. А после зехтин и кълъчото. Таз билка е най-добр лек. Нали сам видя с каква рана до идей тук, а само за десятина деня примина и зарасна като на куче. При тие доми край на лето замоча и се замисли. Замисли се и младият. И двамата си спомниха едно и също нещо. Една е седна вечер беше. Надвора у край на лето залаха кучатата, някой повика. Стар хайдутин край на лето граб на пушката, отвори вратата и попита кое. Вън беше тъмно, валише дъщ, но на светлината, която на хлоп през отворената врата, той видя един човек загуглен си морлук. Кой е? Попита край на лето и кондакът на пушката му трак на два пъти. Аз съм чичу. Не ме ли познаваш? Родни насме? Сред пръзките на дъжда се осмихваше млад момък, снажен, широко плещест, с изпечено и здраво лице, каквото може да има човек, който е живялно открыто. Край на лето видя как изподи морлука се изпечува, а едната морака беше привързана и крпата беше крвава. Опитно око имаше край на лето. Разбрака къв гостелин мой душел, на кара го да влезе по-скоро вътре и заключи вратата. Когато момъкът се изправи предовганя, върли морлука си и се осмихна срещо тъй, както беше се осмихва вън, едвам тогава край на лето познав чертите на своя род и разбраче е стоян, братовият мусина. Чувал беше, че се бил метно на него другото той научи от него съм я. Заваляло дъжд, къй дути те свили байрака и слезли да дирят под слон за през зимата. Изпътия в ръхлетели на билюк бъши и нега го ранили. Цяла нош целутъл издащ да, докато намери селото и къщата начича си. Сега и двамата, и старият и младият си спомниха това и се осмихваха. Старият беше доволен, че от него вие корани израснал такъв лъстар, а младият кърваше през ума си леката и безгрижна зима, прекара на учича си. За едно нещо само му беше мъчно. Често пъти, когато край на лието му разказваше за Хайдот Лукаси, обичаше да му показва, за да се похвали уръжито си. А имаше чудо пищови, тежък, кула, клея, нош, оба въпушка. Паднало беше на срцето му това хайдушко трофило и не веднаш беше го искало чича си. Защо мое на него? Старе. Но край на лието беше непреклонен и не даваше дума да се издума за такова нещо. Сега той беше весел и момъкът помисли, че ако се опита пак, може беше успее да го склони. Чичо, започна стоян и въпреки юнашки си вити широките си плещи, с ремежливо някак се усмихваше. Чичо, сполайте за доброто, што ми направи. Прибраме, гледаме цяла зима, то я сняма да го забравя. Да даде господ да се видим пак, ще гледам да ти се отплатя. Чичо, такво с аз пак ще ти се помоля. Какво? Запиштовители, запушкът ли? И я да молчиш. Не може. Жена, кон и пушка на заем не се дават. Ти за какъв ме имаш мене. Пламно изведнаш край на лието и издигна гласа си. Да си дам си ляха, да се посрамя. Молчи, молчи, да не мера сърдище чудо ще направя. Че пък дай моги, обади се старата. За какво ти са вече? Край на лието се позамисли. Осмикна се някак горчиво и каза, добре, да моги дам пък. Почакайте, аз сега ще доеда. Той мина в другата стая, бави се там доста дълго време и тако се появи на вратата. И старата, сега погледнаха смайни, тежки сърмали и дрехи светеха на него, напоя само поглеждаха главите на пижтови, ръката си держаше пушка и се подпираше на нея. Край на лието, като че беше се подмладил, крачаше широко, повъртваше се на петите си силно размятащ и увиснелите си джебкени. Ле-ле-го-ро! Майко мила! Провикна се той, де са старите воеводи, старите юнаци! Той се с пресред стаята изгледа стояна тъй навъсено, че очите му се скриха за двеждите и каза, е ти изкъжда ти дам си ляха си? Ти хлапе вчерашно! Не, трябвам и той на мене, и защо стоя астука, да храня кокошките и просето ли, да събирам бълхите покозиците ли? Слушай стоени. Заговори той помекуно решително. Утре тръгвам с тебе, ще дой да ясне и глики на поляна. Старата се извърне и го загледа слисана. Човече! Ти лутли си? Или ще полудееш? Тс! Приказки нища! Ти ми знаеш табихетия. Не съм лутаз, зная какво правя, дето ще дрънкаш по-добре да станиш и да туриш хляп в торбата и в поворче туракия да налееш. Утре пропеят ли петли? И те, като стоян продължаваше да си усмихва, като че не верваше на домите му, крайна ли е да го погледна право в очите и каза. Какво ми гледаш? Ще дой да. Сабудиха се у него старите хайдушки привички искаше да реди, да заповядва. И не можаше да се излезе на глава снегу, трябваше да се прави той, което той искаше. Старата след като се беше лутало което той ищи, смалчана и натажена, прибра се и си легна. Легна си стоян. Само крайна ли ето стана буден и без да снеме нещо от оръжиято си по легна долганя, под пря глава на ръка и тъй позадряма. Когато късно пръзноща стоян се сабуди, видя го на същото място. Рано е още, казам крайна ли ето. Можеше да поспиш още, но штом си се сабудил, ставай. Стоян не мисляше вече, че крайна ли ето си шегува, нито пък старата си опита да го раздума. Приготвиха се на бързо и тръгнаха. Чак на вратата, на крайна ли ето, като че му стана мъчно за старата и той и рече. Дее, дее, не сели гави, не подсмърчай, а сняма да стана там, не бой се. Ще видим умчетата, ще постоя два-три дени и ще си доеда. Хайде с Богом. Итепута нахъв мрака. Докато беше тъмно, вървяха без да си приказват и гледаха само да ни изгубят пъти и да не ги види някой. Нямаше и кой да ги види, тъй като къщата на крайна ли ето беше на баире до Кориите, поблизо до гората от колкото до селото. Вяха се изкачили на билото на планината и вървяха на Запад. Започна да се развиделява. Изведнъж над главите им от единия край на небето до другия, като че преминаха запалени стрели върховете на среща пламнаха червено. Изгряваше слънце. Из долиштата плувна магла като дим, потребата за блестя руса. Планината разкриваше от две тим стрени безкрайната си вървулица от върхове, урви, сипеи и гори, а изостреният гръп на билото, по който вървяха беше издигнат в самото небе, на равно с белите облаци. И нищо друго не виждаха освен някоя подплаше на сърна или някои орел и спънал криле над дивите пропасти. Насреща им духаше лек ветър и спълнен здъх на билки. Крайната изведнъж се у живи учите му светнаха, пак се усети старецът цар на планините, какъвто беше в младините си. Пооспирваше се, облягаше се на пушката си и гледаше наляво, гледаше надясно, навсяка да виждаше по знати места. И приказваше без умора, без прикъс, къстото, който все още пазеше на лицето си тънката си, малко подигравателна осмивка, гледаше старецът и се чудеше от гъде се взео него тая сила. По едно време пътите им напусне билото на планината и тръгна из един дол. Хайдушко върви ще беше едно време това място. Из доланете чеше вода, а от двете страни на пътите се растила хазелени поляни, над които разпуштаха клоните си стари буки. Дънрите им бяха гладки, сиви като старо сребро и по тях бяха издълбани различни слова и знаци. Това хайдушко писмо четеше край на лета, и макар тия знаци е да бяха устарели, зараснали и заличени, той ги разбираше лесно, като четеше по книга. Ей тук, под това дърво, говореше той, като гледаше надрасканите покората му, като на рабош черти и резки, като да обие шре в бея, сливенски е билюк бъщия, грозенърноутин беше това куче, проплакало беше мало и голям от него. При друго дърво край на лета пак се спря. Тук добре и дружината му си делиха царската хазна, обрали и бяха в Буаза. Под 10 фесъл тъним се паднаха. Ей тук, на това място. Сам добре дълбал тия буквис ножа си. А малко понататък. Тук стана нещо лошо. Обиха величка от Жерона. Връщал се от карнобашки е панаир, преоблякал се като Турчини Турскама не запял. Чак, когато гръмнали и когато го чули да извика, майко обихаме, едвите разбрали, че сбъркали. Един на майка беше. Когато го погребваха сам Кичук Стефан во и водата слезе в Жерона, запали свещ в черква, село на рака на майка му и поиска Прошка. И при други дървета се спира край на лето и други хайдушки истории разказва. По едно време той мах на срака и каза, остави как край няма. На друго място ще те заведа, аз и там ще видиш какво стана. То беше каквото беше. Всичко друго е вятор. От тая минута край на лето, като че изведнеш, се промени. Замлъкна и повече не продума. Издражлив до сега силите мога напуснаха, започна да се поспирва, започна по-тешко да си поема дъх, и все пак изглеждаше, че не пътят му тежи, а нещо другого занимава. Глядаше унесено пред себе си и очите му горяха. Колкото повече наближаваха до иглики наполяна, толко стоян после замисляше за другарите си, и спреварваше напред, после се поспирваше или се повръща ще назад за да го стигне старецът. Той вече не криеше усмивката си, и крайнелията разбираше какво мисли, но вместо да избухне понавика си, сам признаваше слабостта си. Остарял съм умче, викаше той, не държат краката вече. От сега на татък те често се спираха да си почиват. Раниха се на едно място, пийнаха по малко реки от поворчето и пак продължиха пъти си. Крайнелията беше всето и молчалив. Само виднаш той се обади и каза, е и от тук по-направо ще излезем на иглики Наполяна. Ще минем крайону и дърво, дето ти казах, там ще спрем, виднаш само да стигнем. Ще видиш, какво се случи там едно време. Изглеждаше, че през всичкото време той не беше мислил за нищо друго освен за това. Не вървяха много изпъти, по който бяха тръгнали, и пред тях се показа иглики Наполяна. Тя беше Широ, който постепенно се спущаше надолу, равна и заградена от всички стрени с гора. Нищо нямаше по нея, освен тук теме по някой глог, и зелена тряба изпъстрена с жилта иглика, като че по цялата поляна бях разхвърлени жилтици. Но само стоян гледаше на татък. Крайнелията не погледна към поляната. Не се зарадва на игликите. Той беше се спрял под един старбук, и чете ше знациите, който бяха начертани на курата му. Отколешни знаци почернели, набъбнали и зараснали като рабеца на стара рана. Ей, ту и е дървото, каза Крайнелията. Седни сега и слушай. Сам Крайнелията седна до денера, облегна се на него и като си почина, започна. Ей, мумче, ти си млад и може да не знаешь, ама едно време в Жерона имаше един богат чорбъджия, божилки хая. Имаше той да щеря курта, каква мума беше тя. Полудя старо и младо подирнея. Баща и не знае, за кога е так меше, не е даваше. Поиска е някой, той го нахока и спъди го и от срам, от мъг към омъгът за бегни и хване гората. Днес един, утре други, докато си изредиха петима души. Последният бяхас. Собрахме си всички най-едно. Дружина Хайдути. Зная ехме, какво е на срцето, нисима очахме. Чухме, че курта си жени. От нас петима четырмата бяха кавалджии, ищом чухме, че курта си жени. Над духме кавалите. Свадбата си захвана на две места. Обожилки хая свиреха гайди, тук фусойте свиреха кавалите. Три дни свиреха кавалите. На четвърти е день Гълъб во и водата рече. Тъй някай, ще ли някои ще доведе курта? Защо да се лъжем? Нека тя сама каже, кога от нас иска. Когато поиска, негова ще бъде. Кой ще йде? Оти духа стоени. Как е грабнах? Как е водих за ряка, докато можеше да върви? Как е носих като дете, когато вече падне и си умури? Това няма да ти разправим. Донесих я и е сложих тук при ту и дърво. Хайдутите бяха наклали голям огън. Свет на халтъните на курта и черните и коси, засмясетя, кои можеше да и се нагледа? Като ягне стоеше тя между нас, а ни се гледахме като вълци, готови да се направим на късове. Но клетва бяхме дали да оставим курта да отсади. Кога искаш, кажи, ка за во и водата. Негова ще бъде. Наляха се сълзи очите на момичата. Либила беше и петимата, но другите бяха понапред. Време се беше минало и тяги беше позабравила. На всички тя каза, не. И като сидеше до мене, каза, Димитра искам и тури рака на рамото ми. Не ведоха глави хайдутите и се отидоха един по един. Последен тръг на голъб во и водата. Халал да ти е Димитре. Рече и видях как стисна зъби. Влезе той в гората и след малко пукна пушка. Хвана се курта за срцето и падна, скочи хаз, втора пушка пукна, притамнями и не усетих вече нищо. Оздравям и раната. Уживях. Но тя умря е и на това място, дето сидя. Тук умря курта. Стоян не усети, че край на лета беше свършил и се остана за мислен и загледан пред себе си. Когато след малко той си обърне и погледна към край на лета, видя го, че беше се облегнал на Данера на бука, отметнал глава назад и притворил очи. Лицето му беше бяло като вар. Ръцете си беше скръстил на гърдите като човек, който умира. Чичо, ти си по-умари май, рече момъкът. Край на лета не отговори и не отвори очи. По челото му бяга се насъбрали ситни капчи ципот. Чичо, лошо ли ти е? Извика в плашен момъкъти се наведена от него. Нищо не мие, обади се край на лета и едва по-отвори очи. Студено мие. Метния морлука на гърбъми. Хатъй, сега вече и когато говореше това, брычките около очите му се усмихваха. Сега стоя нещо има, што ищо ми искаше. Като умра, селяха ми твой да е. Чичо, защо приказваш тъй? Обиди се момъкът. Какво ти е? Нищо не мие, мумче. Нищо не мие. Да идем и часа и това си. Добре, че се случи тук. Дето. Умря. Курта. Глазът му отслабваше и сякаше и да си отдалеч. И пак притвори очи. Тогава младят момък макар, че не беше от страхливите, но като видя, че при него умира човек без да може да му помогне оплаше си и се обърка. Поиска да повика някого, за те, че се надоло, пак си повърна. Изведен ж видя няколко души, който се мерднаха по една пътека и се закриха в гората. Стоян, позна, кои са, тури пръствостата си и свири. След малко също таково остро и свирване до иде от към гората. На поляната се показаха петима души и бързо крачиха на сама. Стоян се затече към тях и ги посрещна. Когато те дойдоха при дървото, ония, който вървеше най-напред и който беше во и водата, пристепи до крайна лета, погледна гофлицето от близо, после хва на ръката му, потърси пул само и каза. Бог да го прости издъхнал. Идете с неха големите си калпации и се прекръстиха. Стоян уседи учите си да влажнеят. Мръкваше си. Поляната темнеше и безбройните жилоти иглики легко се полюляваха като запалени свещи. Крайна игликина поляна. Крайна сборника с разкази с търпланизски легенди от Йорданьовков.