 This is a LibriVox Recording. All LibriVox recordings are in the public domain. For more information or to volunteer, please visit LibriVox.org. Recording by Omri Lerner. מעמק אחור, אסופת סיפורים מעט יוסף חיים ברנר. סיפור ראשון, פת לכם. לאחר שסמת הדבר בחיקור, הרגיש בכל תוקף התבלבלותו כי עליו למהר ולעזוב את המקום, השה הוא עמד עליו ויצר. נר היורצאית שדלק על החלון מבפנים, אצל אור כהה גם אל החוץ, ולאור זה נראו פניו הקמושים המקומתים המכוסים בחברה, איניו התרוטות ורטובות ממוגלה אדם דמה שמילאה את זהויותיהן. כן, קומתו הכפופה הדלה, הסרופה, המתפחת הדקה, הקרואה והמלוכלך בחתמי רבב, שהייתה קרוכה על עוזנב ועניבתה מתחת לסקן הקטן הנרקה מסערות לבנוניות נקרחות ונושאות. האור העיר גם את הדבר, השם מתחת לקפותת הקיץ המסועבה, מעל החגורה המשוללת כל צבע. הרוח הסוער קידמת פניו, נדמה כאילו המתין לו כל את היותו פנימה, ומיד לייציאתו נחפז להתנפל עליו בזהב ולשלוח בו את מחתיו הדוקרות. ענחת נאימה חראשית התמלתה מבין הספתיים היוושות, אך מחאה בכל לא הייתה. ההלך ירחיב את צעדיו, ליבו יסס והמה בחוזקה, מוכו נמק נמק ובראשו בלבול בלבול, שם בקצה רחוב, בקצה רחוב. הרוח עוסיף להתקצף, להסתאר, חיילים הגביר להפילו, להחריאו, והוא ממהר ללכת, אחרגליו קושלות ומתמותתות. הדבר, מה שהבחיקו מציק לו, מטביל את כל גבוה בזהה קרה. הדומם, הדבר, שאין בו רוח חיים, כמו התרחש מתחת לקפותה, התרחש והתנודד. רב חיים, מי הוא זה הקורא בשמו, הוא הפך את פניו בלצד הקלויז, שולח מבט מוזר לעבר ההוא, אופל שמה, איש מתנודד. בליבו מתרקמות מילות החדות, וסורתות שרת את דם. בקחתו שיער כי אחד העניים המחזרים על הפתחים שכח את זה על החלון, אך בצי תור נוכח כי לא כן הדבר. הם שוחחו יחדר, הפרוש סיפר כי רי זה הגבאית, הערך ימים, הביאה בשבילו היום חצי כי קר לכם. הרי שהדבר שלו הוא, רב חיים. הרוע חומה, האוזניים תצלנו. אה אין זאת כי נודע, נודע הדבר, השמש רודף אחריו להשיבו. התלית נמצאה על הספסל ונתברר כי הוא נעשה איתו את, הרים כסו הוא, אין היו אותה. חיים הפודוולנר, חיים הווילניי, חיים רב יוסיליס זכרונו לברכה ייקח לו דבר שאינו שלו. פתלכם מן הקלויז. מי מילל כזה לפני שנים החדות? אלב מי יכול היה לבוא הרעיון כי הוא יבוא למדרגה כזו. רסיסי שלג עברו כגלים על ראשו. הוא אסף שהרית כוחותיו והיצעד הלאה. לפני שעתיים בראשית הנשף ישב הוא על אחד הקיסאות הצולעים מול מתתה ויהנה קדום. בעוזנב עלה כל נשימותיה התחופות, החלשות, שיעולה החנוק, הצרוד. רעמי כל תותך. מה אתה? כי מה יחילו? שברי מחשבות והדי רגשות נפגשו בתוכו והם על אוהה. המותלה על ארס דוואי היא אשתו. אשת יורד. יורד ומתום הנשיאה עלה מאליו זכרון הימים הטובים. הוא היה אז בימים הטובים משרת במרתף היאן של מרכצין גביר העיר. הוא עבד ושמח בחלקו. לפעמים יש אומנם שהייתה מבקרתו השאיפה להיות בעל הבית לעצמו, בעזר אלוהים ולא להשתבד לאחרים. לא יחשבו לו הדבר לעבון, לא להיות יותר משרת, עבד נחבש, עבד קנעני. לא יחשב לו הדבר לעבון. אך מלבד שזה היה בה כלל לא להתאים קרובות, לא היו אלה אלא דברים שבלב, דברים כבורים בלב. ביחוד אחרי עבור ימים רבים לחיונתו ולאחר שנתרגל בה, נכלש עוד יותר כוחה של אותה שאיפה לעמוד ברשות עצמו. להפך, הרעיון להחליף חייו המורגלים, השוטפים לאט לאט ולהתחיל באחרים? הרעיון הזה מלאה הוא מעין רגש ירעה מטושטש. וחמור כנשתו חיה חולזו הייתה משיבה תמיד על שאלות רעותיה בדבר מצבא, תשובה של מה ייתון אין האדם, וכי הרבה הפקדנו אצל המקום, לכם יש בהורח השם. נו הייתה מוסיפה לפרקים בזכוק קל הנראה כאין לג הרמומי מהצד המהופך. לתיאטרון ולרוטונדות איננו מספיקים, ראוי להסתפק במה שיש, וכמו ששמעתי את חיים שלי לומד ביום השבת, ואומנם רב היה ללחיה העונג לשמוע דרך הישנבים בעזרת אנשים, את חיים שלה מגיד אין יעקוב ביום השבת בקלויז שהוא מתפלל בו, ומסביבו עיניים כהות, שחורות, גדולות ושקועות, פנים רזים, כחושים ודבויים, כפותות של שבת מתנודדות, ואוזניים רבות מאזינות ומקשיבות. אומנם יש אשר, בערבי שבתות וימים טובים, בשעה של מנוחה וקורת רוח, התרעמה באוזני אישה, בתדבר עם המשפטים, על אשר אין לה, אלא שם לה אחת לאה. ומעטה היא התחליט מזה, אך מהתשובה השגורה בפי חיים בנידון זה, אוי שתיה, מה יכפת לך, ומי זה לא יכירך, כי אשת רבי חיימת, גם בסמלותייך אלה, ניכר היה שהוא מבין איתם, כי לא מאומק הלב יוצאים דברי התמרמירותה, כי אם רק לצאת ידי חובת נשים, וסיכה נאה מלאה גאהגויים ואיתוננות, רקיו הקנייה באמת היה מתעורר בערק, כשהייתה נפגשת ברחוב את נותנת לחמה. הגבירה מרת קצינה נכבדה, עוברת במרכבה נתויית גרון, ומתגעת כהמן. או אז מצלו יצא הרע מקום להסיט לכינאה וסינאה. כי מה נאמר ומה נדבר, מה ענו ומה חיינו, ומה הוא האדם בכלל, אוי לנו לא מלאכ שרת, אלא בסר ואדם פשוט. עולם בכל הימים הלך הכל למאישרים. הנינו חיים שבח לבורי עולם ככל היהודים, רוחמו שאמה חיים שלי ביום השבת, וכו עברו שנים רבות בחיים ככל היהודים. עד אשר נשארו פתאום, כרבים רבים מן היהודים, שנגע בהם חוק הגזרה, באירום ובכוסר כל. מרכצין, למרות כל בזבוז ממונו על המצאת איזו תחבולה, ולמרות כל שטדלנותו אצל הגוב ברנטו, לקבל רישיון לפתיחת מרתפו מחדש, תאוות נפשו לא בא ולא נהיתה. והיהם מוכרח החלך על להסתפק בעסקה ואחרים. ואז ניתן גם על משרטוע מסכן, למשכן מעט מקלה ביתו, להשיג על ידי זה מעט כסף להוצאות, ולשים לדרך פעמיו. כי שנתיים סבא, המי שהיה משרת, נדודים. הרבה מקרים מבין בעלי צחירת יש נודדים ללכם כמו הוא, נפגשו בו על דרכו, הרבה ענחות מלובעות בהקה אדם צלצלו בעוזמה, הרבה דמעות רותחות ראה בעת מסעב. אבל כלום שרת רבימי באמת איזו נחמה? הוא נאלץ לבסוף להצטרף לבריות, והעובדה הזאת דיקאה את חייתו כולה. אז גמר בנפשו אומר להיות מלמד באחד הכפרים אשר באוקראינה הברוכה. החפה צלז, אומנם, לא על נקלה נמצא לו, כי הם רבו כיום הזה הבחורים הצירים, הנשמות ההרומות, המשתוקקים למטרה הזאת, והם הלא מושלמים גדולים, קוראים כל מיני ספרים, אף הכתובים בלז, פחז כמי, והוא איש בימי העירידה, קרוב ל-40 שנה, ויודע הרגמרה, ומעט מקרא וטולו. ברם, בעזרת סרסורים רבים, המוצאים את לחמה מהעסק הזה, ובזכות עבודה ושהמדו לו, מצא המקום טוב, מרגו על הנפשו, ולגופו. הודימה, כי מעטה היותב לו, גם כחמישה, כסף, הספיק לשלוח לביתו, אך גם שם, בקפר, התביקתו הרעה. ואז שב לירוס, ועם מירורים, מעוני מדוקה ופיידיים, את חי האישתו, אשר בלכתו למסעב, לבקש את מזלו, מצא בשובו, שומרת את מתתה, ולא בבית ההוש, היה מלא חיות, כי אם באיזו מפולט, אשר תסכון לדירת כלבים. המיחם הגדול, מנורות הנחושת, הקרים והקסתות, כל זה, כבר ארץ לאדון טרפן, העברך החדש, הלווה לשבועות. סק מלא טבן ירכב, מחושה בשכבת אבק אבא, הגונחת מיליבא, צינה עזה החזתה, מבלי להירפה. כי כל העת השיהו, האיש לא היה בביתו, התפרנסה היא עם שני ילדיה, מקיבוס, קוטנות, וסמלות, ובכלפה האחרון, בלתה סמלתה החמה מזוקן, וגם הילדה הבכירה, לא עזרה על ידה, מבלי יכולת ללכת, ארומה אל הנהר, ותעלץ האם המפרנסת, לשת את סבל הקוטנות והסמלות הזרות לבדה, והיא לבושה בגד קיץ פרום, ומתפחת כלל, כתפותיה. בראשונה, ביקרו האנשי החסד מבין השכנים. אך בימים האחרונים חדלו, חדלו, ואומרם, אין הבעל, השלום יהיה על שב, ידאג לה, הלא יוצלך. ומלבד זאת, רבים הם הצריכים לרחמים, מן היכולים לרחם, לא בניד שפתיים לבד. זה כירח ימים לשובור, מה יעשה אתה? האנה יפן. לימי הקיץ, בזמן הבא, יש אומנם עם לבבו לאסוף חדר, ולעשות את תורתו, קרדום, לחפור בה. והתקווה הזאת יהיה האחת, שנשארה לו. ולפיכך, החזק, יחזיק בה, ולא ירפנה. אך לא לראשית הזמן, עוד מספר הגון של חודשים, ולאת אתה, הילדים, גם רופא, רופא דרוש. קר היה בבית, וההנחות המרידות, אש, התפרצו מהלב הכואב, בשעת, כל החשבונות הללו, נתפחו לאד לבן, באוויר הכפו. וחור ישב זמן רב בראשית הנשף, לפני שעתיים, והתפק, והסבול, רגע התרומה מעל משבוע מבלי מיסים, ורעיון חלף במוחו, על הנחיצות האיומה, ללכת, ולהשיג, באיזה מקום שקל כסף, והיא מה? ומשנה הוא, הוא דבק, קיבי מסמרות על הכיסה, כשהוא מעיף את עיניו, בפעם, המאה, על כל עברי החדר, כאילו עוד לא נוכח, עוד הפעם האחרונה, כי אין מה לעבות, והעדון תרפן, ציבה עוד אתמול, לבל יוסיף ראות את פניו, ומשקון אין בידו. לאחרונה, קשל כוח סבלו, הילדה הצעירה הקטנה, שהשכבה כל העת, מעל הקירה הקרה, שלא הוסכה זה כמה, והשמיע נחרה, מרוסקה, הרכיב הפתאום את פיר הקטן, ומילה אחת קטועה, מגונגמת, כנראה, כלל לא בתור משלה, אלא בהתעוננות, הרכה יאושית, התמלאה מבין השפתיים המצומקות, לכם. והביטוי הרועד, השתפך ביזל מסביב, סביב, והיפהפה, והתפשת, ויבוא אל תוך תוכו של העב, ויהפך שם לזהפת בועירה, והיבער, והילחך את מעט הלכות הנשערה, ויהס שמות. האש הנושא שכל עובד עבודתו פנימה, ביתר עומץ, ביתר סעט, באיזה כוח נסתר, כוח אמיץ בחזק, שפח עליו את ממשלתו, הן ניסו מן הבית, והיסעהו, ולרחוב. הוא שרה עם רגע, ולא יכול לו, ללוות פרוטות החדות, נסעו הוא רגליו. רעיון אחר, מטרה אחרת, לא יכלע, מפשו לדעת, במעוף אין זה. הוא לא ידע, אף לא הרגיש את עצמו. יראה, הייתה בו, להבית לאחוריו. בדממה יצא מחורבטו. היא נרדמה, איש לא היפריאו. את נפל הרגליו, אשק את הכבב, שמע כל אז מפעם בקרבו, כשצעדה רגליו נכוןו, אל בית הנושא. אבל גם כל אחר נהם בחשיים. לשב, לא נכחד ממך, לשב, תחתת רגליך, בלי משכון, לשב. הרגעים עברו, ההליכה לא פסקה, אחר רגליים, התרפו בעבודתם. העיניים חשכו. פתאום נוצץ כברק, היא גיון מאושר במוחו, ויהר, ויחמם את כל בתי נפשו. הנה עוד נוטרו לו לפליטה גדולה, תליטו, תפיליו, והם בקלויז בית יעקב, השבו התפלל, כאילו לקחם הביתה. בעד תשמישי קדושה אלה, הן אפשר שיוכל ללוות שני שקלים שלמים. יקרא לרופא, יקנה רפואה, והקנה לכם, בבת אחת. ברגליים ממהרות, נכנס הקלויזר. רבמדניל, פנה תכף ביקנסו, אל השמש, מבלי ברחוב התחילה בירקת הערב כמשפט. במחילה, הנה, אתה רק את כבודך, והוצא אליי את תליטי ותפילי. תליטך ותפילך, אתה, הנה רבמדניל ואמר, בפועל ממש, דבר זה אינני מבין, בפועל ממש אינני מבין כלום. הנה, הניכני, אינני נפני אתה. בפועל ממש רבחיים, שוב לדרך אתה מכין את עצמך, בעולם רבחיים, לא שמע כבר את השאלה האחרונה. הוא לא הרגיש גם בהניח השמש את המבוקש אצלו. עניין זר ומוזר בפיתו מליבו. באוברוע ליד החלון, לא הרחק מהרון הקודש, חלף הדבר לפני עיניו, השחיר מהבריק, ומסכת קטנה, החלה בזה הרגע, להתנועי בליבו, ותערוג, שם שלוש עברות, לילדים. השעון נשמיע תשע, בקלויז חצי דממה, אור וחושך מעורבים, מרירות עצב, נר החלב העומד על החלון, מעציב עוד יותר את חצי העבלה שמסביר. הקירות השחורים נטויים וחפופים כאבלים. הקרנות שומעמות, נוגות, בודדות, אבירוש לחלל דומהו, כאילו לא שכח עוד את הימים ההם, אשר לא ישובו עוד לעולם. הימים השרשמיעו בו יומם ולילה, מנגינות עיצבון, רינה ותפילה, דברי אלוהים חיים, אשר בניירות העירו בו כל פינה, בפני היושבים ושונים. העמודים היו העמוסים מסה להיפה, ספרים גדולים וקטושים. הגמרות, בספרי השאלות ותשובות אהבים, היו מחבועים כברים לרוחות איתם, למיני מיניים, להורות. ועכשיו, בשעזו, הוא עשב אינה בלתיקו השחר אחר ופקפו קשה את פרצלב. מי יודע אם יובד טרפן להלבותו על משקון כזה? הוא איסטוקרט ודבר כזה לא שווה בעיניו כלום. הוא כסף או זהר. הוא יכל לדרוש ולחקור. יהודי איכנו נשאר כך שהוא מצחק עכשיו בכלפים ואיננו בביתו. והם, עטופים ברעב פיקוח נפש. אז יעיף את ענב לעבר המסובבים השמש והפרוש השוכן בקלויז, ושלח מבט חודר מאוקל בשזרה לכל סביב אותם. אין רואה? הנה השמש, לאחר שקיימת השר שעלום איתו, חזר וישב על מקומו לפני הקירה והוא מסוכח עם הפרוש הקלויז היחידי שיחתו הערוקה, הממושחה המרוחסה תמיד בשתי המילים, פפו על ממש. הנה הוא מדבר על הצרות המתרגשות ובעות לעולם על הגזרות, שאחת קשה מחברתה, על הימים שכל אחד, וכיללתו מרובם של חברו, על מצב המלחמה והפוליטיקה על צוק העיתים ובעלי הבתים שנכסיהם מתמות אתים. כך על ההכנסה המתמעטת והולכת, עד שבפו על ממש הגיע השעה להוציא את כל השיניים מתוך הפה ומעניין לעניין, לדבר הקלויז בכלל, שבפו על ממש הקלויז אוכר והגדולה, הקלויז מיום ליום הוא שך ונופל. בפו על ממש ואין איש שם אליו וואי וואי הוא צובח ככרוכיה. בפו על ממש הקלויז צריך תיקון תיוחה כך חזיבי ומי כמו יודע שעדיין אפשר לתקן אמת, רוב ורקב אבל האושיות, מוצקות ברזל, בפו על ממש כמה גזרי עץ יקרה המציאות ממש בכל אחד מהקטלים וכל זה ילך לעבדון אחת מי ידבר הרעילה אוזנם הרער, הלא הוא פר האדם בפו על ממש הגבי נתון להסכב שלו גביר ככל הגבירים והעניים הלא הם עניים מכינת מקוצר אוח ומהבודה קשה אלמי, הבחורים נבובי לב ההדפוק בחזם לב עברי וכלום יש בהם ניצוץ דקדושה עד והפרוש, בינני הבראשון, נענו אמר ויצאו מן הפרטיות אל הכלליות מן המפו לתקלויז גסיסה רבמדל גסיסה בכל העניינים יהלך כאוב מערץ כל הסב שקועים אנו בשאר הממתת אין בחוט טוב בקלויד הכל יצאו הכל פנו לאלוהים אחרים וכמה אמר, הזוהק יעמים רעים רבמדל רעים רעים הוא ניצב ומקשיב מוכו כפה רגע אין רואה הריבונו של עולם היד הרועדת נמשכת ולוקחת והרחוב הצער עטוף בתכריכים לבנים לוט בארפילי דומייה הרוח הזוהם לבדו שורר מקצה עד קצה ואין עומד בפניו להרגעים תתנסנה בכל רעש גדול הרמות השלג עובר בחימה שפוחה כאילו מתכוונות הן להראות ולעודיה כי גם הנה לא חידלות כוח כי גם מפנהם יסבו את הראש לעבר אחר בהכנאה ובהנחת חלש כי לא רק נרדפות, הנה הן כי אם גם רודפות והוא הנה הוא הולך הלוך וקרוב אל חורבתו ברוכו הוא אלמול פני השערה הוא ניסה שמה כל השל יקרב שער אחר שאל כן יעלום לבבו בכל יותר חזק ואז פחד גדול תקפה הוא מאין בה פחד הזה מה זה יהם יוון כל מורשי לבוא מה זה תדאב תחלן אפשר מה זה רגליו תיכשלנו, תמהרנו הנה קרן אור דקה עולם איבד שמשות לחלון על קרקוב התנור שם מנורת פחים זעירה אשר מעיל זכוכיתה שבור ושפופר את נייר משמשת במקומה הנה האור שוקה החלה הנפט ידו נתקלה ונגעה בדבר אוי כצד יבום אחר הכלואי זה להתפלל העך ייסה את ראשו לפניהם איכה יבית ישר בפניהם מבלי אשר תוך לנו הבושה אחיני הדלת תיסוב על צירה ענקת גובע הוא נמשך אלמיטה נחוץ לקרוא למנדה הוא קולו נפסק ונכבה חלום בלעות אור המנורא רועד הילדים ישנים חשכת רגע אימא גדולה הוא שוכח כל השר מסביבו ראשו סובב הולך ידו משמטת הדבר על הרצפה הלכה ואור המנורא התעלה כמעט קט במלחמתוי מחושך שביל תקווה אבל היחייה אחרי השר קלה לשד חייתו הנה הוא יורד יורד שוקע שוקע מיץ ויכבל והלילה ליל סועה מתעוללת יתפרץ השער אל הסדקים ואחורים אשר בדירות הרחוב ההפילות ונשמע כולו בבואו פנימה פעם ככל ילילת הילדים הקטנים בהשתפך נפשם האומללה הלכה כימותיהם כל רך מתחנן פולח הזה ופעם ככל האם המתפכת מאוצר אב יגון ללווית תורפת השר לא תדע רכם כל של תרעומת פרועה ושבר לב לגבול אז ירים אבוי המשפחה שוכן אדירות האלו את עיניו הנמקות אל התקרא כשכל עצמותיו תחרדנה מקרה כאילו שעול ישאל את פי העליון המשגיח עד ען לא ירחם הוא נמקע גם התקרא לשם השאלה נהדר את הפתרון הזאת ונמסו הקטלים והורידו מים עם בעלם יחדיו פחי גדול למהוד סוף הסיפור פתליכם את חיים יוסף ברנר וכלת על ידי אומרי לרנו לירושלים 1007 מעמק אחר הסופת סיפורים מעט יוסף חיים ברנר סיפור שני בללי קיץ אלף הילדה מתייפחת ומשמיעה כלבוכים והיא אישה בלת פנים זואפים בלים ומרירים ועיניים דואבות ודומות מתחתן גומות חלט עומדת למהציבה על יד העריסה מנענת אותה מנעימה זמירות בלחש ומדברת רקות וקשות על לב ביטה בת השנה קטישן הנה כאבלב הילדה ישנה זה לא כבר קראוי כי כל הלילה נדדה שנתה מעינייה ביצוות לה מעט הביתן והנה התפרץ הביתה פתאום הוא המזיק ההולך בטל לבקש את זנב דג המלוח בהדי לחמה זולל וסובא ואף קיומנם אחרי סובעו מהלומות וכללות למדי יצו יצא החוצה במיכולות ורננים, אך את התינוקת העיר בטענותיו בצע הכותיו לשון בלעם אבי שבשמיים מתפרץ כל תרעומת בטירות הלב הרגז מדוע לא תשני נשמתי מה לך חייתי מה יחב לך, הבטן? הבטן? נו, ישני, ישני אוי, הילדה חולה ישני עלובתי לא עוסיף להקות אהההה ריבון העולמים מה לי לעשות החלב אשר בשדה יעצומקים השומעת עת הסוני, צרתי, הוותי ישני ישני אני מצווה עליך הכול הרפה נחבר רגע אהההה מתעודרת אהם ישני חמדת נפשי אומדת איזה לבנה ישני חיילי להחלות את המלכה ביטי ולחלות את המלכה של העלמה סיגנצין באמונה דרוש כמו לחיות ממש התופרת החולקת לעבודה בסוד העידה בה למען השם שתשלים את הסמנה עד יום המכורת עם חפיצה פרמסאי לימים הבאים נחוץ לעבוד אבני בשלושת הימים ימי מחלתה לא נסתם לך כלל אבני הבית הן לא התענו בימים האלה ויוכלו בישתו ויסיכו את התנו דבר יום ביומו ומאיכן אתם אצל להם מסכורת אחרת אם לא ממחתה סחר הקרם כביכולה של חחר ירוחם ברוך אישה בשנה הזאת עוד לא נראה לעתתה עד מעת הפירות שהוא מביא עימות תמיד בחזירתו לחדוות לב כל בני הבית הוא להבא מי יודע לשתקד לא הייתה פרמסא קלל ובכל ימות אחורף לא יכניס אף הגורחת היא כופפת את ראשה מסתכלת בילדתה הוא בא לידי החלטה כי ישנה היא אבן כבידה מתגוללת עד עת מעל ליבה הנמק בזהירות רבה היא שרה מעל העריסה ויושבת על יד המכונה היא כולת פילה היא רצון שתשנה ילדה ולא תפריעה מהבודתה הילדה הרי זאת צעקנית ורגזנית כל חשבון לא תדע יומם לא תניח לעשות מלאכה ובלילה לנוח היא ממררת את החיים דיממת ליל על האל המלאה תוגה תולמים ואשר תמיד כאילו תצפה לאיזה דבר סטר קיסתה את ראש, החייתה וכל אשר מסביב לה רחל, הבת הצעירה ושני נערי התלמוד תורה עודם ברחוב לתוך כל המתלחים והמתיילים לרוח ליל הקיץ הנעים האלה מבחור העובד בבית אחרושת כבר ישנו כי הלב לקום אחר בשעה חמישית וזה שעה לשובו השכן הרבה כמורה התגורר בחדר השני הקטן הלך לדרכו ולא יפריע את הדומייה בקריאתו הכני דוחקת ברגלה על מדרך את המכונה והאופנים התגלגילים ומשמעים כל שריקה נשימותיה תכופות העבודה נראית להיום קשה מבשר הימים ובליבה צללי הראורים על דבר הנסיבה אשר בזה עם השעה מאוחרת בלילה או חולשתה אשר לא שרה עוד מעלי הלגמרי זה רק יומיים לקומה מארס דוואי להתהלך בבית מבלי מיסים פנתה לאחוריה נדמהיה שבתנועה זו כמו תקרא להעיד במחלטה את העזובה הרבה אשר בכל פינה את הרפיון ואי הסדרים הניכרים את הרצפה השחורה מבוץ את האוויר המרכב את קוריאה הכביש שמחסים את התקרא השכוחה את החלונות הצרים והמגועלים את הגדרות המוחלדות בכל הקהילים המלאים זוהמה לעות כאילו שותפו במים זה כמה רגילה היא בחוליים ומחווים קלות קלות כאין כאב הראש דקירות בחזה ובצלעות יפקדו הליטים היותר גובות ורשמהן לא יעזבו העף רגע כי בין האדם הלוא איננו לא מלך ולא שרף וגם לא באמת הארץ לאכול כדחת להיות תדיר בעביר מכניק ומלד החקות ורפש ולהעבוד שש עשרה שעות במעט לאט ועולם כשהיסורים החביבים באים בימות החורף אז, אם כי הקור הדחק והמרירות שבימים ההאפלים והקצרים ובאללות השוממים וההערכים יתבשפו עליהם הנה, לעומת זה ירוחם ברוך אז בבית ויש למי להתעסק במחלטה להביא לטרופל, לרוץ למלחש להביסמים אגב, כשהוקן בפניו שזה מין הנאה מיוחדה גם בגניכות לוכן בקיץ הוא איננו, רחל תרודה בצרתה היא, לשאת את מסע כל הבית, והיא מתמרמרת ומתרגזת ואל אימה, לא תשים לב הילדים הניברים יעללים ומתנפלים עליהם השקועה בדעבה במשיכות ובטביעות התינוק מתמוגג בבכי קורי הלב וכל אלה שגורה בפיהם אין הלצה נעימים הם ימי המחלה טובים מאוד אך טובים הם אלף פעמים הימים שאחר המחלה כל החימה של בלבבה תחול אז על ראש הילדים כל זעמה היום משופכת עליהם בשערית כוחותיה, תפלים הכותיהם ביחוד יורגת את המזיק את שער הילדים עם מרחמת מעט שמולי כוח הלש לישראל נוככי חתות ערת קטנה היותר קטנים גם הם חולנים מבטם מלא בושת וחרדה ויניהם נתויות לארץ פניהם מפיקים קסילות וכאב מארץ כולם לא כן הוא סינאה עזה וקנאית היסון נעתו בשעת כעשה וחי, עליז שובב ששהיא חולמת את הגזלנים והרוצחים טה פבונה להם ארבע מיטות בדממה עצורה אבל יש גם אשרפיה מלא באותה שעה תענות תענות הכי אינם רואים כי כל האוכל לא תוכל היא לבדה הוי, מה תוכל היא להושיע להם העינם יודעים שהם עלתת לזכור את בית בלייתם למה להם איפה למוץ דמיה לאט לאט ייכו ויוכלו את בסרה ועד אמה אבל עד גמירה בפעם אחת הוא מליצות לדבר לשונה כשהיא מתעוררת לפעמים לתאר איך נגדה שורש חייה איך נאיתה לכולם מסוכנה לגל של עצמות מעניינת מאוד מעניינת היא השתפחותה בהחילה גם ליעצת ילדי העיקרים להייתי ומה לקחתה ולהוכלחיים אבל כי גם עת אם יקרה אותנו כולנו כולנו עד אחד וכברינויו עונה לעומתה רחל כשפנה פני קעל מיקים מחוסים בווהרות קיץ רועדים ורועמים מסינה למה פתחת פיך ותשכחי לסוגרו קחי וכברינו והקיץ הקץ למה את הכל מוכה האם בחובד ראש לא רק אותך האחת ורווח לי גם אז נו אותי אותי חורק את שן הוא מכה בגרוף הליבה קברי אבל העל מי הפעם למה ילדי תינו מי ביקש עוד ממך ההנאה שאנו נהנים אל החיים כדאי והגון מאוד לחיות קצתי, קמתי בחיי נו, חדלי להתענח ולבכות חדלי, הליסוריה שלה היא גונחת הם יקרה אוי, לא הלכנו כולנו לעבדון להבינו שבשמיים רחלי בעלת אופי זואף יצוררת את כל חברות רעה באסיאת בפירוסות צוררת את החותה הבכירה, החייתה המתגוררת ביקת טרוניסלב הכרח הגדול ויודעת בוודאי מה הם החיים לא כמוהה, החייה בחשכת העיר הזאת צוררת ביחודת בטיאלי הפריצה היפייה ובפייה תמיד סיפורים הרוקים גזמאות זאת צנאה ופרטים מבילים כשהיא מדברת על דבר חייה של האחרונה נכבדות נפלאים ידובר בהוהי לא טובה אל התשמע השירים נודעים לשם יבקרו בביתה לקנות את מלכתה קבליירים נהדרים שפניהם פני נוצרים בדיבורה מרוסית באים לביתה ומה מבלה היא את ימי הבנימים אומנם אם לקנה בה יש לקנה בת מזל הכל תלוי במזל מתנחת האם המאזינה בעניין הרב לכל עובדות והמאסים וליבה לא ינוח כן הצלחה הצלחה לא יהודית והיא מתבוננת בפני ביתה המגושמים והמכוערים מזל כן סנועת המזלי סנוע המזל הוא גם ירוח המברוך אמא הרציננו עד רבה איש שהיה בערים גדולות בעודסה ובברדיצ'ב ובחרחי הים וידע במילי בעלמה ובאוריין קצת ומעורב בן הבריות ושופט על כל דבר בעניין בעיום ובהסברה ובהקרת ערך דעתו ואת לו בידו ואף על פיכן להנייני פרמסה והוא אחרון שבאחרונים סובב הוא בשבקים וברוכבות כל היום והשמורה בלילה עוסקו בשדחנות, בגורלות בסרסרות בכל דבר הנכנס בגדר סחרנות ואין מזל במות הקה יצוחו חרגנים אבל אוי ואבוי מבלי לחתו בספתיים גם למסע ומתן זה אין שום הצלחה והפסק גם הסחר שהיה מסתכל תמיד בימים שלפני חג הפסח מהחזקת בית אףייה של מצות בשותפות עם עוד אחת ממונו של פלוני וסיכלו הוא כי הגבי רוגמן הביא העירה מכונה להאףייה ורבים האלה שמכבר הימים מסתכלו בזהת הפעם לצורחי הפסח מלישה, מגלגול וכולי ירוך המברוך בכלל צריך להודות הוא איש שאינו חושב עצמו לגבר לא יוצלך אי הצלחתו לא תכניע את אוכו ועולם העובדה הזאת מחצה את לי בו הוא נדהם מכונה, מכונה זהו הסון, הסון גדול בכלל, חקרטיה, קני מכונה, אין תחבולה וכל אלה, למרות כל אלה משוני הדבר בלדיו, מרגישי כי בלדה ואין האדם בכלל גם בשעה שהיא מגלה את זכויותיה בטועם ובעלת הבית ומכה את הקטנים או גוערת בגדולים גם בשבטה לאכול או בלכתה הכלוי זה ביום השבת עם ירוך המברוך על ידע הרעז רק אז היא מרגשת אחדות רק אז יודעת כי חיי השלמים רק אז היא רגש יהר רצון שיש בו גם מעין חמלה ובוז קצת אילב התעורר בלפרקים בשעת דעבה מטושתה שיניו ובדברים או במעשים לא התגלם תחת זאת בליל התקדש השבת בשעה שהוא יושב לשולחן אחר אכילת הדגים הוא מחכה לתבשיל הלוקשין בגדו העליון אין עליו היר מולכם מזהירה למצחו הרחב והנוצץ ובהחליקו בגאון מיוחד אצכנו המגודל האדמדם והיעשוי כמין חט הוא מספר לה אגב גררה איזה דבר מאיתון עברי שהוא משתדל מבעוד יום להעסיק לכבוד שבת או מנסה את הילדים חומש בעלפה פרשת השבוע או מלמד את יוסילי הקטן כגון כבן גרגרת חותם, ספסל וחדומה ונראות החלב של שבת דולקים בהדר ומפיצים עורה ועוד הזי היא נכנעת לגמרי לחלוטין לפני יקר תפערת גדולתו מנוחחת שאשרה שזכתה לכך והוא בעצמו אכן יודע הוא מכיר כל זאת ברור שהיא חותיו הוא הבעל הוא עומנה מודא בליבור שהיא עובדת בלי חסך ומפרנסת אותו עובד בנב החדה אותו בכל זאת לא יבטל לעולם אני דיברתי אתבינו כולכם שגור דיבור קשה בפיב ביחוד ביחוד התגלה הופיעו זה בכל קשיותו כשהמדע על הפרק השאלה עם תיסה מביתם ביתם הבחירה כלא הייתה אז דעת רע דעת אהיה מסכנה לשב היה גם רוב ביחיה לשב היו כל הוכחותיה שבאין ביתה זו אימה תחרה בקרוב תחת נתל מסעה לשב כל רעיותיה מפלונית ופלונית שנשחתו שם בערים הגדולות והבדו קלה את תהורתן וצניעות מדותיהן לשב היו קשנה או גדולה הוא היה באחת אני דיברתי, אתבינו כולכם שוטים גמורים ה יודעים אתם מהי עיר גדולה אה היתם מעולם בייליסבות גרד שאלו את פי ואיך כמה דברי העתה אין כיץ לחצי המחשבות השאלות תמיד בלולים ומתורפים את תשב אל המכונה ותהגה מאה פעמים תעפוך במילה אחת שנשארה בזיכרונה מן הקריאה מאה פעמים יבוא אליבה דיבור בודד מן השמועות ודרישות השלום שהביאו לאלה שבערו מהתם לאחה וההירורים המרוסקים האלה ציפורני חתו להם והם קוראים בשר הלב ומעלים דם בעיניים הטרוטות ועולם בנשף הזה איך החל חלה להערר וכל הילדה השתפך בהוזנה קרעל אוי ממזרת ותקם ותיגה של האריסה ישני, ישני אההההה אבל הילדה לא חדלה מבחות לראשונה נשתה האם לתאר בהוזני ביטה את עוניה וצערה ותתכנן הרגעי אחר כך החל לדבר קשות ותארת בזהף לישון בחיתון ועם עין יורלה לקטנה לאחרונה בירותה כי בכל אופן אין שומע לכולה חרה לאד מבט ותתמלא מרירות מצוקה ותקה אחת ושתיים אך כל אלה ללא הועיל האריסה נדחפה בחימש חפוכה חרק חרק חרק ישני אני אומרת לך ירשת ולא סבך קלה תל עולם ישני הנשמה כדבר הזה הנה מצוקות נפש דומה שיוצמת את ענר הכל יחלש וידו התברך בוודא יש לעשות חסד היא צועדת לשוב למדחתה לשם הקטנה נאורה לשברון ליבה אין קצה למה חובר וברור שהמרשת מונת מרגיעה מנפשה בזדון בחוונם יוחדה להרעימה היא מולקת את בסר הילדה בכל כוח הצעקה בוקעת וחודרת נו לאוסיף לאוסיף אוי ריבונו של עולם ישני נשמתי ישני ישני המללתי ביתי הפצועה והעלובה ישני אם התחילה להתחנן ולפהק ברפיון אוי כוכי אין איתי נו מה תחפצים ממני מה הסלח ביתי ואת חייבה בכל זאת על חורבנה של ירושלים על הקוטל הקדוש אבל הלאולם ללעמוד פה מה תיצקים מתורפת הלא תביני כי אין לי פניי כי עלי לחלות המלאכה אלא הצפצוף קלעיות לא ייפסק אף רגע בכל עבריה וגידי המשתפכת היפות עצומה רגלי התכרנה בחזיה קרירות קרירות ליבה נהפך לבשר מת לרגע איננה מרגשת בצעקה קרום פרוס על הכל היא יושבת לעבוד היא מה יהיה ידע ורגלי הזריזות תנודדות הכבלי כל רוע חיים יצידה איננה המלאות נדודי שינה תחשך מה תחשך מה ראשה הכפוף נוטה לצדדים מבלי שתסתכל בשום דבר עוברים רגעים המכונה שורקת ומאור הרתה השריקה הנטעבת מוסכת בכל יצורי גבע רגשי יבע אז היא מתחילה להרגיש שחמטה לא שכחה איזה כוח מגנטי מושכה אל ההריסה ומלמדה לעשות את זה דבר בקרבה נוזל שם המבט בראשה דקירות מחת גרון הילדה החולה כבר ניחר והאם לא תתנודד ממקומה נפשה עבדה לה חושי הקהו מבט איננה השונה אש זרה תתנוסס בו מאוקלת במסתם התנכם רק עוד הרגשה אחת נשארה לה ילמלא היה המזיק ברגע זה לנגד עניה כדג הייתה קורעתו ופתאום ככה אור המנורה העומדת על החלום אבטומטית מעלה את הפתילה הזכוכית מתפוצצת ומתבקעת לשון אש קטנה או עדת ומכוללת וגוססת והמרשת עודן הצועקת הוא טרה הרצועה היא מתנפלת על הבריאה הצנומה שבעריסה כי לביאה תורפת בית מי מוכרת לל סיבה נפלא בכל כסמב הרבים אחד מאותם עלילות הנותנים גיאות בלב המשוררים כי רק לשמתם היא מעולם העצילות וכרק הם יודעים לחוש יופי ולהתנהג משפחת הגביר מרקוס סיגנצין לא יצאה עוד לנעות דשע בביתם משתי הילולים ליום הולדת הבן הבחור תלמיד האוניברסיטה הפתר בוגית שבא להנהפש מהעבודתו ביירחי החופש על המעכי השרלוי את החומה המפואר יצאו לשאוף רוח בני הגביר היחידים והיפים להלל גיבור החגיגרה ואחותו כי העיפה נפשם במכולות הוא אלם בעל קומה זקופה ורמה עיניים יפות וגיאות בסנתר מגולך והגול צועד מלא רגשות של חשיבות ומנוחת עונג בהיא שושנה שאחר חילה להתפתח משתוקקת להצחול ולבקות גם יחד אומנם רבות רבות הגידו אינב ובצחוקו שלו של ולדמיר סולמונוביץ בנשף הזה מה יודע הוא להבית אומנם אין כל ספק הוא מאונה האומלל בלי גבול ובאמונה מה נחמדים כל ההוכים מה נבונים ומה נעימים כאמבולודיה ולדמיר בוריסוביץ היה הגון לולה והיא פני העלמה לבית הגבנים וכרגע זכרה את הסונה והתכווץ ליבה התופרת נבלה היא הירהיבה בן אף שעוז היא אומנם החליט הסטודנט אחרי השר הביאה לפנה וחותו את רגשותיה לדאבון הלב חסר עדנה רגש המוסר להימון אני אך לזה לזה הביטינה מה נהדר הליל היא נסעה מרום את ענייה הפכוחות והכחולות בתסתכל בשמי התחלת התהורים והעמוקים הזרועים ריבור ריבוות כוכבי ספר והמריקים ימי עדן על פני כל הארץ בתתבונן לנוגח חצי הירח התבוע בחברת כסף בתשאף בכל מלוח את הצעיר והרענן את הרוח הכל והחם המפזז בנעימות וכרגע הצילה את כולה הרח והעדין פני ההזקים והערכים מלעו היגיון עמוק על ספטותי השושנים ריחף צחוק עדנים כן, מזג האוויר משפיעה לאטמיד במידה מרובה בליל מלא שירה כזה לא תוכל להיעצב לא תוכל להרגיש כל רעה לכל חסר כן, כן, ביד היצעה טובה הוא אישן נולי הפריאו שעון המכולות אשר בחדרים העליזים מחשוב מעט כי אתה מי יודע, אולי היו חולפים במוחו איזה הירהורים אולי היה עולה בלבו אפילו זכרון אוטוריה שיבד את עצמו לדעת בעצם ליל כזה ועולם הוא לא יכול להגות ורק צחק וגם מפיעה חותו התפרץ פתאום צחוק הנעה חזק בעבור כבר רק מזיכרונה אחת התנועות המגוחחות של העלמה פני אשר העיד על הכל אשר כל כך על אולה הייתה להעיד לכל על חוסר טעמה של הנבערה הלזון וכחמישה עשרה רגעים לצופים הסיכה ליזה היפה את דעתה מהסמלה חדשה שלא הוכנה ליום הכסה ועד אשר נראה הביתה להפליל לבואים באומנות יפה וברוח האדם העולה למעלה שנתה בתחיפות כינאים נעים מאוד כינאים הטבע כי גם תמול, גם היום מה יפים ומה נחמדים הלילות גימל וחעבור זמן מועט המאונגה היה איזה שעון באותו ערכו על יד אחד שערי החצרות עמדה אישה פרומץ סמלה ותיבב על השלפתום נתלום ממנה נשמתה חייתה ונחמתה אישון אינאי למה עזבתיני עמדה בחשי האישה לבושת הקראים קחיני אמך שעולה מה הם חיי ביטי ביטי אימי חמירושת לא יחופר לי העבון אין לי כפרה רק יום אחד ערכה מחלטה יום תמים סבלה עינויים כאלה, ייסורים כאלה הריבונו שלו למ על מה ולמה תינוק את בת שנה מה חת אה ומה פשעה על מה תייסר ככה עבון אותי ויד אחד חברה קדישה השרבר בשעת מעשה על פני האישה המייללת היעסן של קש ובו גופת תינוקת מאיתה סוף הסיפור בללי קיץ מעט חיים יוסף ברנר וקלט על ידי אומרי לרנאו ירושלים בייס וזאת לבריוווקס.org וקורדים בי אומרי לרנאו ירושלים מעמק אחור השופת סיפורים מעט יוסף חיים ברנר סיפור שלישי חלל בקצה העיר במבוא אפל בבית המדרש ויום הכיפורים בתפילת העבודה בשעה השעפיות הפיאורים נסגרים מבטחים בוי ווי נורא הגביות החלשות הנהותפות בתחריכים מתנודדות בחרדה בציל לליל בשעה שהכל עומדים צפופים והלבבות נמייקים רועדים קצת ומלאים עניין בשעה שהעבה קרב מתנסה ועולה מהרצפה ומהעסבים היוושים שעליה ומרחף בעד המכניק העולה בשעה שהעמד מבטחה מחסה את הכל בשעה המוזרה כזו היה הדבר מהדבר שאני בא לרשום אתה בגיליון הזה אינו כלל מן המהוראות הנפלאים היוצאים מגדר הרגיל אינו מן המעשים הנודאים ביתונים ונשמעים בשער בתרבים אינו מן המחזות המורכבים והמסובכים אלא הדבר פשוט ומצער הוא מקרה פעות ובדעה של קטונת ממש ואכן נולה היה אותו האיש שליח הציבור נולה ופסקה התפילה על ידי הדבר מי יודע אם היה איש שם עליו כהנה אמנם גם עכשיו ממוחרת היום הכל נשכח בשעת המעשה היו כל העיניים נתויות וסוקרות גופים רבים כנכבדים כנדקעים נכפפו מסביב למקום, פנים הרבה התבוננו בתימאון אל הטבן והקיטל המלוכלכים מהחרחים אשר לעזרת אנשים הציצו רשים מחוסים במתפחות זכרות והסתכלו זוגות העיניים שונים ביראה ולפנו המחזורים נשארו בלי בעלים איש איש התאמץ בשערית כוחו להדוף את ראה ולגשת בקרוב מקום יותר אליו אל גיבור העובדה ששחר במינוחה לפני העמוד כשאינר סגורות חצייה מהפתילים של נרות הנשמה המטפטפים בערו בירה עדה ויפיצו להבים זהירים ויימקו ויזילו את השאבא שעליהם ומעשה שהיה זה יש לספר במילים ספורות החזן בעל המוסף יהודית דל וחחוש וגוני החמילי בו כבין 40 במהלה שיקריב את שערית חל בו ולשד חיים לשפר תפילתו בהזינו את השחוק בהלג אשר יעיר קולו המכר השתעל בחוראו לפני העמוד מזרם דם פרץ מגרנו מיהו מיהיינו מי ידעה הוא? יהודיאני מאיר אחרת חוקה מפה אכן איש לא ידעו בעיר הזאת זר היה בו בלי קרוב וגועל בלי מקר ומודה ועולם ענוכי ידעתיב שעל ידי ראיות מספר שורשו עמוק עמוק בליבי ובמוכי לבילתי ישכך לעולם אין דבר שיהיה די עונים לגרש זכרונן מליבי וחפם בפעם מדעי שוקעי בגלי הירבוביה המדעיבה בכל השער לנגד עיניי מתכסה בענן כבד בכל המעונים והמושפלים העובדים והנדחים השני פגישו לי על דרכי וחיי הבלי יתייצבו כולם ולפניי הנה, גם הוא הוא נשכף אז לעיניי מתוך הערפל ואני רואה מצח בולט עיניים עמוקות אישונים כחולים נמיקים במוגלה פנים היפים אשר מראה סיד להם, לחיי מבשות וחמר מרות אז כאן הערוך והמחודד מתלחלך לרגעים בליכה העולה על ידי שיעול אותו השיעול המתפרץ דרך האוזם לתוכלב ודוקר שם דקירת מהחלת, הוא הוא במלטול החם שהיה תמיד לא מרוחס כל סורכו וחושן החורף הקרוע והטלית הקטנה של תחלת השוריה בזהה כולה הוא בארדלים המתולעים שנסרחו על רגל ולחת עצמר הקרוחה על סברו הוא ככל אשר איתי ואז וביתו בפעם הראשונה בפעם הראשונה שאני מזכיר פה הייתה אז כשבאתי בעירום ובחוסר כל להי העיר הגדולה לבקש איזה מקום לגופי העלוב ואיזה צל מנוחה לנשמתי החותת הייתה השעה השנייה אחרי חצות הליל בית הנתיבות הגדול והמרווח, המוער באו יקרות היה מלא מפהלפה כל מיני בריות ויצורים נוסעים, נודדים, פקידים, משרטים ז'נדרמים, משואממים התלכו זואפים מסביב עיקרים רבים מפני עם הארץ שכבו סרוכים על הרצפה, סמוך לקטלים עם תרמיליהם המגועלים למרשותיהם לאורך הבית ולרוחבו שותיתו אחיינו, אסכנינו קובעיהם על פדחתם ואיניהם המלאות היראורים מסוחסכים ונדודי עמל התבוננו ליאגעים בעניין גדול בפינקסים קטנים וילמלמלו בפני עצמם הוורות תרדה מקוטאות מתוך התנועה הכללית הזאת התנודד גם הוא אינז, טעו ערבו לכל עובר ופניו היביאו ציפיית כאב ותוחלת נחזבה ועד שאני עומד דומם ומתבונם והנה בעוזני עולה כל חלש וחלו באקב שיעול ללינת לילה הרי אתה צריך בחור בביתי, איכן חפצך אין לך? נו, התלך אימי, מה? הלכתי כעבור רגעים החדים הייתי במעון האיש הקורא לי החדר שנכנסתי בו היה רחב לי מאוד, תנור גדול מסויאד בספסלים ושולחנות ארוכים היו כל קהיליו בני כפר רחדים ישבו אל אחד השולחנות גלוי ראש והחלו לתעבון פת קיבר עם דבש מהול במים רותכים על אחד הספסלים שחב במלבושב כפוף בחצי עימול נער צעיר בירדם מהחדרים הפנימיים נשמע כל המולם יוחד לחסני והשער בנפשי ששם יושבים שיקורים ומתוללים נחבדים מבקידי המסילה על יד החלון עשמו חלדלת הכניסה ישבה בלינוע על מבלה על ראשה מתפחת שחורה וישיבתה הייתה מוזרה ישיבת איש הסובל קשה ומחקל איזה דבר בעלת הבית אישה רמת קומה ודקת בשר לבושה בשחבות מתונפות בעלת פרח חב ומזוהם ועיניים ירק רקות צהובות ונימה רות ששוטתה בחדר עסוקה ותרודה מבלי לעשות דבר קדמה את פני מכניסי בצפצוף כללה על בוששו לשוג שלעתה עוד את ההורח הנכבד השהום הנהיג העיפה על שניינו מבט בוז חליפות הוא עשת נועה משונה וכמו נכפף מעט כאדם המכין את עצמו לקבל מהלומה קולו היא ביעה פחדנות להצטדקות בעת שלוש פרותות על התנועו נונו פרצוף נסתפקה הגבר בקרירה בלתי ברורה בתפן אורף לנו ומיד נשפח זעפה על ראש הנר המושלח על הספסה לו כל מדבי מצרים עליך בן יקיר רעם כולה קומה ממזר כל התוכיכה על רושחת החול מה זה שחפת לשון מה החג השר לך הלילה קומה כרגע ישראל ישראל הרגועים ברשיהם וימלעוץ חוק פיהם הגישה קרה בתוככך בעל הבית בכל עינוי ופיוס ופניו עובו כמה פעמים ביקשתיך הוי השיעול ביקשתיך לבל תגזל לי את חיי בזהקתך הרחמיני הכל המופסק התמזג כרגע בזהקת הנר הנאור מה זה ידרשו ממני כזלנים הראש יבכה אחרי המחאה תנפל הנהר שוב על הספסל כתלנגול שנשחתו רוב סימנה כשהוא מתגרד הוא מתחכך בעוצמה ובמללו בלכישה איזה דבר טרעומת האם ירפתם ממנו כיסר הלקיים מצבן אחד הנכנסים להגיש לו דגים חיים לאוכלה אז פנה גם הוא אליי בחבנה להיכנס בדברים נראה היה כי בשעה שהשיעול ירף ממנו הוא אוהב מאוד לסוכח את מי שיהיה אה חיים הגיינון כזה הלך על הדעת ידידי אינו לרגע אלא יום ולילה יום ולילה טוב לשעבר לכל הפחות הייתה פרנסה ואתה הוא ניענה בימינו לעות ביטול ויוסף לספר פרטים נוגים ידועים ממה עשים בכל יום אלא שמעירה יתורב ויבקש סליחתי על התרידות היא בפתפותו ואני הלא עייף מהדרך בוודאי אני מציע כרגע על התנור מקום אחרים כרגע ידידי וואחי לא להסיר במהירות את השווים והצרורות מעל התנור הרחב כדי שאוכל לשכב שם הוא מפייס ובצחוק בוש את כל שנשחר לינה הוא מוצאת לחמור זו כל פרנסתו בל איך אתה בספתב עליתי על משכבי השעון השמיע חצי השעה השלישית עצמתי את עיניי ושנתי נגזלה השעון הבלול של השיקורים בעלת הבית עם כאילו רותיה וגאה רותיה הדון הבית והשפן בצעדיו נחרת הנר המתנמנם על הספסל השנה פפירוס ראשר בפי האישה העתופה במתפחת השקורה הרפש והחילה רוח הכתב והצחנה כל אלה אירו ביסרפים משונים ומענים על החיים והיסורים שבהם ולאחרונה כמשפט בני אדם כשאתי בענייני עצמי הוא נדודי שנתייני והירהרתי על הסובה שאינו מניח את האשר לישון ועל הרעבון שאינו מניח את העני לישון עובדתי לידי מסכנה כי זו התמונה האחרונה קשה הרבה יותר מהראשונה כי שתייהם תלויות ישר בהחותה וכי ריבונו שלולם לב בזה שישנו שניהם שנת ישרים למה להאשיר להיות סביע אומלל למה לא להסביע את עצמו יותר מדי הוא שאלת למה זו שליחורה אני רתה לפשוטה בתחליט הפשיטות ושבכל זאת אלתה צחוק קל על שפתי נשארה תלויה ועומדת בהיפסק פתאום אירו הוראי המרפפים בגלל כל גבירתי שעקה ועלה בכל הבית והיא עורר ביצעקה נוראה את הממזר הישן והוא עוד אינו שוכב הפריץ וכל הים משונים משקע ולא יקום בבית מבוסע אומומה והוא כאבן דומם כי להפך מחסר לו כבוש משותה כל היום זולל וסובע ודי ודמי אני שותטים ארצה קומה אני אומרת לך את נפל עליך במגרפה זו ההנחה רואה הוא קטע בסמירים אם הנחה שומע לא אחר אשתה באמת ולא עולם מה שהארל מבקש לא הצרתי עוד כוח לסבול והורידת ראשי למטה לראות בעיניי את הנעשה בבית הנער האומלל יושב מדוקי על ספסל משכבו ציפורני ידיו מתחת לחוט תונתו והוא כמו התגודד בחרבות בעוד שימו מתלחשת את החד השיקורים העומד בכבדות רבה על רגליו ונכון בכל רגלין פילה שיש בה פישות רגליים וידיים ממש הארל שואלה לאיזה דבר בקריצת עין והיא בצחוק ארמומיות מעורר גועל נפש משיבה עין הוא מדבר קשות בגידופים משונים מודיע מפורש כי אינו מאמין כלל לדברי יהודונית שקמותה לעזזל והיא כמעט נהנת ומתנהגת על דברה איתה רומזת בעיני האלה נער הנער התנסה חישקל ממושבו והיא שווה רגליו כעיילות ויצא מן הבית היא החלה לבקש בעד הצלוחית שטובה קורותות יותר על המיקח ועוד שבעל דברה לא חדל אף לרגע לגנותה על פי דרכו לנבל את כבודה ולהזכיר לברכה גם את שמה גם את שם עבותיה ועבות עבותיה בעל הבית בעצמו עמד קולעת בקרן זווית בלילה הוא שכח כנראה על פי המקרה להתפלל ערבית עד שעה מאוחרת כזו לבד עמד שפתיו התנועה הוא ומבין שיניו יצא הזין של למן תזכרו מוטז כהלכם לא עבור חמישה רגעים והנער השליח לדבר עבירה נכנס הביתה בחופזה האמסורת הצלוחית שנסה תחת כנף בגדור לשולחתו והיסגור את הדלת בעדו רגע קצה רעמה שוב מאומה בבית שעסק באותה שעה בגעה לישראל באירותו את הדבר המובה היא לבין פתאום פניו קשלג ויחזק ראשו בשתי עדיו והיחלה בחוזקה את שאולו ובהתעוררות משונה זעק זעקה גדולה ושובבה וישום וישאף גישה רצחנית גזלנית מה עת עושה לי אוכרת נפשי הלא עת הועג טני עת שוחת טני עת מטרידת נמנה עולם אלה שבירותו כי את הטבע אין לבוא בריב וכי השאול לא ירשה לו להרים כולו איך ניאו אישפילו בימזג בו תחנונים נוקבים לב גישה, אה? היש אל מלבך יום יום אני צועק אני יראי איני חפץ אוכל כלכל לא ראי הוסיף פתאום בכל בנמה קרה איש תופק בפתח אין דבר הרגיע נהר שהלך לפתוח אין דבר למה נבהלתם ככה בלבין איתק דבר מה עד מה ואת נבהלתי אין איש, אין איש שוטר הרחוב לוחדל הנהר מהרגיע את עבותיו והיפנה במהירות של חץ מכשת את הדרך והדון השוטר שנכנס ברוב גאות כאיש, הידע, ערקו וחוודו בעלת הבית נגרר אחר ולחדר השני מנתיים חטף השיקור בצימאון את הצלוחית החתומה ויח בתחתיתה, ברגילות ובחריצות נפלאה הדשר ניתה זבקר וחרף אין הגיע חלפי ואת המשקה החריף הובה על הבית הנבעת משמש בחובאו והסובב בחדר ויחרקר לאחרונה פנה אליי במאמרו וכלו היה כמו התנצל לפני על איזה דבר עוד ערים חיידדי אין חייכול אישון, אחי נכה אהר אות פחדן ענוכי מתיבי כפתור נחושת, יפיל עליי אלמה בופחד אוי, מה עומר ומה הספר לך ידידי באמת כבר בהעת להתרגל לכל זאת אבל לא בכל פעם ופעם נעשה בשריך ידודים ולהפך מה לעשות הפרנסה המרה להודות לאל בתולה ערוסה צריך להשיעה ילדים קטנים אגב הרי ניבהו חשם בעל בית חשוב בקלויז מקום בכות למזרח עלייה הגונה הכל הוצעה אני עצמי כמו שתכזן אין איך הנה אני את חלש רפה חרס הנשבר אני ראוי בלתיים לאיזה שירות היא תחייה אינה אשת חיל ברוך השם היא המוציאה והמביאה ותעתי דעת חתור לגבי ידידה אני מסכנת נפשי פחדן ענוכי מתיבי אבל על פת לכם יפשה גבר מפעל מסתנו ודוגמה אם ירווחנו בצלוחית היש קופקות החדות תימסרנו מיד לשוטר זוגתי את הארך ימיה הלכה לתת לו מלבד משהו מקבל פרס תמיד נו ידידי מה הדברים השיר היה בדעתו לאוסיף עוד, לא אוכל לדעת כי כרגע הופרה על ידי הצפצוף המעקץ של האזר כנגדו שהספיק על השור בין העים בשימה פניה האלה יבט נו וירי איש זרח שהבריאה החשוב שלי מתונן על ישתו ההצילה והנרפה ודי, וחימו מי לא ידע את פרנסתו תהי לכל שונאינו ודור שיר העתינו ריבונו של עולם לדידי ימותו הילדים ברעב היחפת לו דבר היגה לפעמים על ישתו ונו פעם והמעט ממנו כל זאת לא עוד פרנסתי אני לא ישרה ביניה עד רבה וכי אני מניחתך בעלי הכירי להסתכל באופן אחר הרע את חריצותך אתה מה אין חייכול אין חייכול נו, אם כן שים בעפר פיחה ודום מלא פניחה קלון ודום שב בקרן זווית ודום הבריאה החשוב כפי שהיה נראה מריסי עיניו ומספטיו שרעדו לא עבק ללדום ועולם לענות דבר לא נתנו השאול ובטוח כך נזכר למגינת לבבו שבאמצע תפילהו היסר מאיתנו בצעדיו של המקיר בחטאו והיעזוב את הפלונית שלו לנפשע להמשיך פיזמונותיה היא אומנה מוסיפה להשתפך במנגינות אך בעין מפריע קטן התענוג והזאב גדל אה לא איש אה גבר לא יצלח מה הדבר ביניכם בפני אנשים זרים עוד הוא מתונן עליי מסכורתי לא תמצחן בעיניו חרדו בעד נפשו אין דבר רצוני היליאות מה היית עושה אתה בלעדי אה אין דבר אני אומרת אין דבר אם תקלה להירחים מספר יהודים יותר יפים ממך קלועים בחדגדיה רבגים פליאקו והיהודי היא לא הספיקה לחלות מפתוח שוטר הרחוב את הדלת לצאת בא לנגדו שוטר הרובה שוטר בעל נפש קשה שאינו לוקח שוחד מעולם אחרי התגלגלי אז באותה העיר עוד ימים מספר אחרי עוברי בלינות ליל כל בתי המדרש ששמה שהם הם יהודים פשוטים לא יופים מבני הדור החדש המניכים איש נודד ללין בבית מדרשם אחרי שנוכחתי כיל השב כל יגיעי למצוא איזו עבודה איזו מעמד אחרי שצפד אורי על עצמתי ופני נהפכו לירקון באחת אחרי שהעבר עליי כל עמוכך לעבור בעיר נוכחייה עומייה וסוערה על עוד מוצל ונדח עזבתי את הי ויצא ממנה כי לעומת שבאתי ומניעה אז לא ראיתי אותו עד ראשית השנה הזאת ראשית השנה שנה חדשה שלבי עולם אחת בשרם יענגו בדשן בשם המושגים האלה אבל לגב הכפוף לנשמה העלובה לאך העני אשר ירדו בו בפרח כמה תוחלת והתעוררות לחיים צוררות במילות שנה חדשה הוא נוסע להנת עינר ברטת ובסערת נפש הוא מתנחם הנה התחלפו החיים הנה ישנו המעשים הנה שנה חדשה הוא מתנצל הוא מתכנן לפני בעלי חוותר חקוק מעט הדונאי באמתות אמיתם מי יודע אולי ירחם שנה חדשה הוא נשבע באמונה מי ייתן רב יהודי שם הטובה בשנה החדשה ולזר הירקוב נהיו הימים האלה ימים נוראים הקבצן העולמי חרד ומתרפס מתענח ומתבדה מתפייס ומתחתה בוחה ומתחפס לסמך כדי לרמות את המקטרגים הרבים הלב לא ידע מנוחה אז יתמלו ובמנשים יוארו בנהרות ובעבירה מי שמח כל זהקה גדול לא אומרה עד מתי עד מתי תמרוד הגלות השחורה והנה היום הגדול והנורא היום הכיפורים והנה הליל הגדול והנורא ליל כל נדרי ובליל הזה פקשתי הוא שנית בבית המדרש בקצה הרחוב במבוא אפל קלטה התפילה היתומים סימו את הקדיש אחרי ארבעת פרקי הטילים שהוספו לסגולה הקהל סוער נחפז ללכת הביתה אלה נועלים נעליהם בחיפזון אלה מקפלים כתלי רבי יוחנצקי גביר הקלויס וגבעו מוקף יהודים חשובים ויראי שמיים שבאמידתם מסביב לו כאילו יבקשו סטרה ואנפי התקיף ביום הדין מסיר אתרת הקסף של תליטו מעל ראשו ומתענח בחסידות ובהנה בנב שחלקו מחמאות מאירים קונתור מסדקפת עוד יותר כריסו נבלטת וסימנים אלו נותנים עוז בנפשו של אחד המלמדים מביאים אותו לידי תעוררות חצופה ומסיאים אותו להתקרב מביאים אותו יותר מאוהיל וניצחון סטרים זה גורם לתענוג פנימי קל ומלטף בליבור הוא בא מתוך כך לידי העזת פנים גמורה לחרקיה לאט ולהתחיל בשיחה תחילה חוששני באמת חוששני לבל תזיק חס לשלום הלינה בבית המדרש לבל תזיק לחזננו חס לשלום על יפתח פלסתן חס ושלום או מסכים רב יוחנצי בנגינה או ויר מזם יוחדת קייעות לחבודו להרגע רבי חזן להרגע הנה תפילת כל נדרי רצמו לומר ודאי לחכימה מה אכפת לנו מסיים רב צדו קדיים התחלתו של הגבי בהעביות חסידיות מהי נפקוטה ככה התפלל או ככה ברם, לדינה יש מקום למגינה ואף על פיכן סוף סוף הרי העיקר שתצא את תפילה מלב נשבר ומרוצה לפני העליון ויחתמנו לשנת פרנסה ממשיך רב שמר יעמל ואוי פרנסה הגלות המראה מרובים צורכי המחאה וכל השערים ננהלו והשם ירחם לכל הפנים מתכווצים בתנועות, אנד ותנות, צנועות אוכשרות פתגמי תורה, תלונות רגילות ענחות וגניכות ונהימות אחותם וסיכה יהודית נמשכת כביצה זעירה ונדלך על המזל האפל והמר שאינו לישראל כמה מרחזל על חוסר הפרנסה וערידת קרנת תורה על ליקוי העולם ועל החזן והוא בא על הדבר עצמו עומד מנצד כני שם ואינו מוצא למקום מבטום מלא רעל ובקשת חנינה פניו מחסיפים והוא מגמגם למקוטעים שסהדו במרמים שהעליון הידו שהשיעול, רק השיעול ובכל זאת היעלות יוכריכו הכל מנחמים אותו שמחר, אם יוצא השם מחר יתקן ותרנותיו מסתתמות לב יודע מרת נפשו כמי כמו הוא מרגיש כמה מרוסק ומקולקל כולו באמת כמה כוח ואון ומהבד על כל שוואה על כל סילסול בגרון והתעורר בו החפץ להפלי לא נדמר ומצער נעים בעקב חולשתו ותפילתו בחבלהי הוא התנכם בזה שמצבור מחפר על נגינתו שבה היסורים גדול הוא קדין בחהלכה והנה אלה שופטיו מותחים על עבדין קשה כזה שוללים ממנו כל זכות הוא שר מר על המסוכחים ויהעמוד מאחורי הבמר ויימח כי בהשתעלו ושווה הזהעה ונזלם ממצחו והשתפחה על כל פניו המרודים והאגומים הסתכלתי בו מרחוק מראה הוא שונה הרבה מאוד מאותה העת שראיתיב לראשונה פניו דלו לחייו והצטמקו גופו נכפף סעה ראשו הפך לבן בגשתי אליו הכרתי חדשה נכבדה בבריאותו הקעת דם שחור עם השיעול ברגע הראשון לא הכירמי החדאי הללי להזכירה הוא את פגישתנו במילים החדות אה בלילה הוא אה באותו הלילה אני זוכר זוכר נכנסנו בדברים הוא סיפר לי את כל השיר הבעליו מאותו הלילה תוצאת משפטו עוד לא נודע אך הפרוצס כמו שהוא לעצמו העבירה הוא ממצב בעל בית יורד למדרגת עביון נורא עוד אשתקה להתפלל בבית מדרשו בתור בעל תפילה מתנדב לעבור לפני הטבע לחבט את ריבון העולמים מגרונו חברה המצא מרגוע בביתו שחדל לפי שעה להיות גהינום לו והשנה ניתן עליו לסובב בכל החודש הילול לבקש לו מקום לחזנות עוד שבח ועוד היה למי שמוחץ ביד אחת ורופא בשניה שהמצילו את הכלויז הזה הוא עשה עוד השוואות קצרות בנשתקת בהשתה חביבי נלך בייסורים הירות יעני למרות הביני כי בפתגמים קדישין כמו אלה מחיבים ביותר אך קצת אפשר מעיד אחגיס על השמוע כל כך הרבה מליו לי הגיד דבר הוא לא ענקלום והביתו לצדדים והנה כל הנכבדים בדגל הזהב יצאו ובקלויז נשארו רק מטם מספר חלקיים לשפוך דמעה בחק התהילים וכתלו והייצבו רסבים למקום אחד והשקב להרגע הציבה הגבי דיבר הוא כמו למפשו מחר מחוץ לעמוד יום תמים לפני הבורי התברך ההיצור כוח רק לא גלוי בידוע שנה תינויים ירח נדודים ימים טובים בנחר הרעיני בא בימים וזה יקרה לי בפעם הראשונה קוחי ילזבני לגמרי פשוט לית ויות גופה בין כסה לעשור הנני סועד אצל בעלי הבתים נו, אנשים זרים לגידים היום, בסעודה המפסקת הוי עד מתי זה ידע כעני השיעול לא ירף אף לרגע הוי, החום, העבק דומייתי מגרעת בו באיש שיחי חביבים יסורים, כן אבל כלום היסורים שווים יש יסורים ויש יסורים הידעתה יתוררו פתאום בישב הידעתה קיביתי הבחירה הייתה מורסה הידעתה כלומר הייתה ואתה ואתה ואתה הלילה אלי, לפני השבת נחמור יחזיר אחתן את התנאים אני, העלובה, מתמוגגת בדמעות יומם ולילה וממררת את חיי כולנו בתולה לא צעירה זוגתי באחת כי תהיה ביטיבים שרתת הם יקרה ולאפך, מה אפשר לעשות אחרת הנפש, הלאי אפשר להפליט אבל גם יצידי אני אני יודע אהבתי משרתת אצל הגבירים בזמן הזה על מה לא מכוערה והתנודד כשהזבתי אחרי עבור עוד עת מעטה בשיחה זו הייתה בפיו תפילה להבורה ברוכו כי יחלימה ויחזקה לעמוד לפניו ביום המוחורת ותקווה כי במהרת תמעט נצר אותה האב שבשמיים מוכרח לרחם והיא רחם שנה חדשה אתם על דבר תפילתו מבינים גדולים סחרו, הלא יישלמו לו ירחמו, הוא ייסלב איתו לא ידע האדם את איתו סוף הסיפור חלל מעט יוסף חיים ברנר הוקלט על ידי אומרי אלרמר ירושלים זו ליבריווקס רקורדינג כל ליבריווקס רקורדינג לגדומיין For more information or to volunteer please visit LibriVox.org Recoded by אומרי לרנר ירושלים מעמק אחור הסופת סיפורי מעט יוסף חיים ברנר סיפור רביעי מצווה אותה המהפכה בבתים בימים שלפני חג הפסח אותם רשמי החלעה והלחץ אשר אין להם אכיזה בדבר פרטי אחד אלא ניכרים הם בכל פינות שאתה פונה אותה המרירות של דחקות שחורה של לאות מוחלטת של עניות מנבלת אותה ההתמרמרות השוקיתה הנוססת את הלב המוצצת את אדם ומסננתו דרך העיניים הדלוחות אותה המצוקה אשר דמות נחש שחורה אותו היגון הדומם העומד תמיד כשואל למה אני בא כל אלה שררו אז יחדיו בחדר הצר והמאופש שבו התגוררה אימי העלמנה ביחד עם אימה הזכנה שתהנתה בעולם האמת ויתומה הלבים היה כחצות הליל מי עליה השלום ישווא על הדרגש בסמר תותיה ועינייה התייאצו על דבר שינה על דבר מנוחה מעטה האשמורות התלחשו ותדבקנו לרגעים מאז הבוקר עמדה בתור לשע מבית אףיית המצות ואתי אף לשכב על מתתה לא יחלה כי הימים הלוהם הימי ראשית העביב יימי יקיצת תבע לתחייה השמש יעיר פניו הלוהתים והשלג הקפו יימס והשלג שעלג אגדירתנו שהשתחרר גם הוא מתיגרת יד החורף ההחזר ויחל להימוס התעקש והעיזה על דרך התקרא דווקא ישה על מתת אימי להפריע מנוחתה אכן ומדוע לא יציק לאחרים בהיות לאל ידו אכי ואחיותי הצעירים ממני כבר שכבו כולם על הרצפה הרבודה בשקים אבים איש בצד ובחתף ראה הוא כאלה הדגים המלוכים הקבושים בחווית ואני נער בעביב יימי חיי יתום בחור, הלומד פרק משניות בכל יום לזכר אבא מנוחתו עדן ישבתי סמוך על השולחן וחיפשתי לאור הנר מעשיות נעות ומלבבות בי מנורת האור ובשבת המוסר אשר לנו אלה שני הספרים הקרואים היחידים בביתנו שנתנו מזון שירי לנפשי והירבו את צמאון ילדותי לספרות יפה אמנם, האמת חובה לעומרה בני שפהו, כי יוצא מן הכלל היו הירורי עסוקים מעט גם בדברי חולים ויחד עם כל הרגשות האדינים והחמים והתשוקה הרבה והלוהטת להיות חסיד תהור כאותם בעלי אנשמות הגדולות המסתגופים בכל מיני סיגופים יושבים כלועים ימים ושנים ומוסרים את נפשם כדי לבערת הקליפות ולייחד שמה דקובה ושחינתי עוסקים הקדושים הנסתרים מבני אדם, והעוסקים לעבודה פשוטה, גסה ובלילות מתגלים להם על יאו הנביא והעבות יחד עם הדמיונות החיים והסוערים על דבר אותו התענוג הנפלא שאין שכל אנוש יכול לתופסו להיות קדוש וזוכה לדעת כל סטרי התורה וסודותיה הנוראים לשבת בגן העדן ללמוד מעשה בראשית ולהנות מזיב השכינה יחד עם הגיוני היראה והחרדה על דבר הכל, הנה, העלי, השם הנלחמים ברוח התומע התנאים והאמוראים בכלל ואלה שנכנסו לפרדס אוי, לפרדס יחד עם כל הקדושה רבת הצבאים הזאת הצבוללה בליבי גם מחשבה פשוטה וזרה אחת מחשבה בודידה ובהישנית קרא ועמיצה מחשבת תוחלת ורא עד לב נעים מחשבה על דבר השינוי העתיד להיות בחיי במהחג הגדול הממשמשי מובעים על דבר הניעמות והטענוג הפשוטים העתידים לבוא אליי על דבר הכובה והנה עליים אימי הייתה אוהבת תמיד לשבת מימולי בעיני בספרים ולראות עליי מבתים מיוחדים ומסים בליבי לסמי עדן ושזקנתי הצנועה מרת יהודית אישה בדעת, למדענית צליינית וגאיונה הייתה מתעוררת מסריגת פוז מקיאותיה ובהביטה בי בעיניים חביבות דיברה איתי משפטים על אשר לא הספר גם לה מכל מה שאני לומד כי באמת הלא גם לנשים נשמה אובינה להבין הייתה גולד האימי והוא היה מנענת בראשה ברוב גאות משליחה על אימה מבתי ביטול ומשבע נונו, דרישה מחוקמת מנדל יספר ממה שהוא לומד נו, אמב, בבקשה ממך חיד לי מהפריאו ילמד לו למד מני, למד ועולם בנשף ההוא זחור אזכור אך לשב העפתי לרגעים את מבתי המעוניין ולספר אליה לצוד מבתיה המחממים ומסלסילים היא לא שמה אליי לב כלל ואת התנמנם בשובה התעוננה כי שוקה הכועבות וועוד ארבע שעות היה עליה לקום ולשוב לעבודת הפרך שלה אחשת מנוחתה לא ארכה יהודית סקנטי ששכבה כל העת על התנור ירדה לבקש קדרה ובסכת נטפי המים שהחלו לתפתף פתאום בנקוון גם שם את התקרא וכל ילוחה של סקנה של הובה בגניחות ונשימות כבדות העיר אתימי מתנומתה הקלה נו משולחת המים אין תבונה ואין עיצה, יישורים לא נשאר בלתיים לצאת מן הבית לגמרי נו ריבונו של עולם כשהיה הוא תנוח לשמתו באור האדן בחיים היה עולה על הגג ומסיר את השלג אוי, אוי, אתרת ראשי במותו עבד לי הכל ששכסי להסי הפסיקה זקנטית העניאת אימי הנה עשבת לי דבר איך עד מתי לא תחדלים מהיתונן ברמה שחותיה, אה? התדמי כאילו נעים לשכב בקבר כשאת מתרגזת על מתתו, אה? יש כוח כן כן, לאחרים קל לדבר בוודאי פסיקה זקנטי בהחלטה גמורה הוא לא ישעד את פייך איך להנהיג את עולמו אני אוהבת מאוד כשאת מתחילה בטעניותייך לביא מתה דנז טענוג נפלא חד לי, חד לי כעשה הבט למה יכדל, למה יחריה? פך פתיה אני אין לא אוכל להעלות על הגג ולעשיר את השלג אחרונה חוצה חמת אימי ואומנם עלו הולכת בטל אני ומאום עלו אסה מי לא ידע שגולדה העלמנה אוכלת ושוטה ומתיילת ורואה חיים ודאי אוי אימי, אימי כנראה אין איך יודעת כלל מה זאת לעמוד ירח תמיד בבית ההפייה ולעבוד בשערית מוח העצמות ובאית אין, הילדים עירומים מנדלי יחף וערב הפסח יהיה עליי עוד לסייד הבית בסיד מה? הכוח הבנים כוכי? ונוד דימותיה נבקה אה, הגיע השעה לא נכנעה גם הזכנה אתה לא נשאר עוד בלתי עם לנוס מן הבית בלתי היקרה פתחה את פייה גולדה, אל תחתאי ביתי אני אומרת לך, כבידיו יש לי עשר אלף פעמים ככה עד שוכחת את הבורה הביטחון בשמוע גדול יובד לך מיום ליום נו, מה את מפתפתת בעינייך? מה לך כי נזעקת? השמיים לא יבלו העולם לא יחרב אב יש לנו בשמיים ואני מה? היינני מסתכלת כלום? עם ראשית דברי זקנתי התנחומים המתוקים והתוככה הזוומה ומזור על פצעי ביטה האנושים הנה, אחר איתם על דבר מסכורתה הייתה השמן על מוקד אחרון הקאב איך אחה זה אין כל בנה בליבה של זו לעמוד על אמיתות מצווה הנה פה נו, מה לעשות אבל מדוע היא עוד כפויית טובה במידה כזו והנה מרגשת בחסד הנעשי מה, למור מסתכלתי? אולי המזכנה ביצידה, לא יחלה גם היא בשום אופן, לשים מחסום לפי הבדבר הזה ולבלי הזכיר, פעמים אחדות בכל יום כי לא חסד עושה עם הביטה בטיטה למשכן בביתה שהרי אילמלא הייתה החפיצה לדגורר לעצמה הייתה יכולה להתפרנס גם בלי אזרעת אחרים כי מה הוא? אוכלה אשר היא אוכלת לכם הניקודים, היווש הלא לא לפי שיני אדם והיא הוצאתה אשר הלאה להוציא שווה פרוטה היא אינה עושה זאת, היא אינה הולכת לגורלה ביחידות, רק מעין יכולתה להיפרד מן חדיה העהובים ומשום מה יומרו הברויות על הכל העולם יודע שגולדה ביטה נשארה לה אחת מעשרה בנים ואתה את ההזבינה להתזכנה היו לא תהיה היא אינה מיותרת בבית הזה לא, ואפילו יחסה של ביטה אליה בירחי מחלטה האחרונים לא הוכיח לה את זה ואומנם רעיון שב, רעיון אוכלום היא יהודית הזכנת השלים עםו אין בחיי בעלה הלא הייתה היא ורק היא המנהיגה היחידה עקר את הבית וביחוד אחרימות הילד התשיעי, אברמת שיעי והוא רב ינקל שוחת, ברוך זכרו עזב לגמרי במצוות הרבי את משמרת השחיתה בעיר מייראה שמה הוא פוגם באיזה דבר וישב ללמד אז הלא הייתה היא גם המפרנסת היחידה ככמור, עבדה יומם ולילה עד יום אותו מנוחה לא מצא בית התקופה היא ביחוד הייתה הזכנה מתארת בלשון לימודים בשבטה במסיבת משים המקשיבות לדבריה כאל מלכוש והסכרה הייתה שגלגלת על דברה הבדל שבין בנות הדור הישן ובין נשי הדור החדש ממכילה שכל סיכלן וחייהן אינם אלה רוטונדות ושמונדות ואז היה מסופר גם בעניין מגובה ובעריכות יתרה אותו מעשה רב שפעם אחת, בימות החורף בשעת היריד הגדול אור ליום ובב ישב הוא כל הלילה ולמד כמנהגו אוכל דרכו בקודש לשה ואופה, לשה ואופה בלי כל עייפות ועד את השוק נופו שני פוד כמח לבן גלוס קאות שני פוד לביבות וארבעה פוד כמח שחור נו ובכל ימות השנה יום יום הייתה משקימה קום בטרם יעלי השחר אכן ממש כהדמות שרמות בזמן הזה הישנות עד הצהריים אה הוא הדבר כאינן שוות הנהי כעקי חברי שאנשים זקנות תדברנו על עודותיהן בנשף ההוא הייתה דעת זקנתי רחבה עוד יותר והפספתי אימי בכל מרירות רוחה לא הביאו כל דבר מר תקווה נוצצה אז בלב כולנו כי באמת תסתכל הזקנה בזמן הקרוב שקלים אחדים או קרה להיות מילדת אצל מבקירה השירה אחת בהיות שחמותה של שנה ונאמנה לה לזקנתי ויולדת הגונה הייתה באמת דבר בלתי מצוי לשלנו יענשר בעיר הקטנה הייתה עוד מילדת שידעה לחשים וסגולות ושעל כן נאמנה ביותר על הנשמות של בעלות הקסף המפחדות מאוד מפני יציאה וזאת התקווה היא, היא התוכלת הממושחה שאינטן ימים רבים וגרמאלי מחלת הלב הוא, הוא הדבר הגדול שנתן חומר רב לדמיוני על אותו תור הזהר של כניסה לבית המדרש בני עליים וחובה חדשים שכבי מילישון שכבי הנה הטרנגולים קוראים פנתיי מיל סבתא אחר דומיית והרוקה וכל רח מעט מבטחילה הלא יוכל להיות, כי באמונה תקראי בלילה הזה אה, מזה כאביר שונה חור בן נורא חושך ובוץ גשם שותף מבול אה, עם תלחי הלילה שם, מי? לא ידע כלל מייתן ולא ידעתי ככה כל רע לעולם מנעלי מי ינעל מנדלי מחר בלכתו הכלוי זע שמכל פרנסותיי הילדים עירומים ויחפים אני עובדת, מתעסקת ותורחת וואו, וסוף כל סוף מה וכל חיי העולם ביטי, ה-ה אדם חותה להבל דמה התפלספה והתענחה הזכנה בעלותה לתנור עם הקדרה שבידע אותה הקדרה שהייתה צריכה להעמידה אצל משקבה כדי לקבל בה את המים הנוזלים אם היא צבטה גם לי לשכב די ללמוד יחסה על הנר קיימתי מצוותה והקרה שמה בחוונה והחבא הנר והשכב על הקרקה שמוך לאחי ושתי אחלותיי וחבור רגעים החדים הייתה בכל החדר דממה דממה גמורה, המופרעה לרגעים מכל השר, המריע והגלי המטר המשתקשיקים בשמשות החלון בחוץ היה ליל אביב סגריר בראשי כבר היה בלבול הסכסוך של לפני השנה אבא החלקיה הוא אמורה גדול, גדול וגובלו ויראלו הולך במים יחף ונושא נעלב בידו שבת המוסר המנאמר משתחר ומשתחר ומתפך ומתפך ומתפך עד שמתווה קובה משיר נעלי זקנתי הגדולים מעל רגליי ואני עומד יחף בביצה קרה רב ישראל המלמד גמרה זה היהודי החנון החבי וטוב הלב מוציאני ברחמים רבים ובכמלה גדולה מן הרפש ומאמידה נהיה להתפי העמוד השחור והגבוהה שגם הוא מעין נעל, המתקתנת והולכת חיה השתו של רב ישראל זה צועקת עליו ודופקת בחלון יהודית, גולדה, פתחנה, פתחנה פקחתי את עיניי הדפיקות חדלו זקנתי ברוב המל וענחה ונהימה יורדת מעל התנור נכשלת באופל ניגשת על השלוחן וממששת היא מוצאת את הגפוררים מעלה נר והולכת לפתוח את הדלת פנה אינם נוחים נהיה חיה ישראלס וחסד עם המטה להישועתך כביתי אדוני ושנפתחה הדלת התפרצו הביתה רוח כתב קר וחיה ישראלס זו האחרונה הייתה שרויה כולה במים גופה רועד ופיה פתוח בחוכמה יהודית ליקרה וחביבה אדוני אמך לעולם רק אלייך באתי בפעם הזאת יהודית לרק אלייך אני תצעדי קיבח אני בטוחה שלא תשיבי פנה עיריקם והאומר אליבי וגם שלי יחיה יעץ כזאת אלאשר רבי יעקוב יהי זכרו באוך אלך זה היה יהודי זה היה השצדיק וגם את יהודית כמו ש שלי יחיה אומר תמיד ששה חיילי בלחש אל תצעקי התעוררז קנטי מקעין העבית הרגעית אשר אחזת להסת כל הדברנית שהשתפך כנח על איתן שאין לסוף ששה חיילי גולד הישנה המרודה אוי ריבונו של עולם הגידי חיילי אחבלחש למי תקראיני אל ריף כהעניה היהודיתל אל ריף כה אש את ברל לעסמר תותר אוי יודיתל מה אומר אומה דבר מה הגיד ומה הספר לחביבה לכי בשעלי את פי ריבון העולם קושיות מדוע יסר ככה לבני איש אבל הוא מסתמה יודע אהו אשר יעשה אוי יודיתל לולי עלה על דעתי היום להכניס אליה את שיורי ארוחת הערב כמשפטי כל הימים שליח אינו אוכל מאומה וכל הארוחה תיבתר כי אז גווה העניה בלילה זה ולא היה איש יודעת כביעתה כיצוך דבר יודיתל אין לדבר הרבה בכל דבר תתגלה ההשגחה של המשגיח ידברך לא רחצתי את ידי ואינוי שווה להזכיר את שמוע הגדול לכן שמי היום בא שלים בבית המדרש בשעה מאוחרה הוא חש בראשו ומין האוכל לא בא מאומה אלפיו צערותיי הגדולות ואני הרב תנית הגדולה בקיצור כדירת הדשים אני נכנסת ואיתה אוי שברי הגדול אוי ריבונו של עולם קור ושלג ומהם נער התלמוד תורה חולה מסוכן פירור לכם לא ימצא וריףכה מתקשה ללדת אוי יודיתל נמהר נמהר שם הפן נאחר המועד עכשיו שם שלי לבדו בריל בעצמו משותט כפרים וזה כישבועה עם מעשי סתן לא היה בביתו יודיתל העטיפי לראשכת מפחתך החמה ונקומה ונלך והעביר נו בלנחת הבספתנו זכותו של רבי יקוב הלב השלום תגל עלינו להצילנו מכולרה אמן סלע כל זה הוגעת בחשי כביכול בהעביות משונות ובפסיקתות מצפצפות עד שלכל ההמולה הקיץ האמי ותכל להתגרד בזהב ולהביט על המחזש לפניה בעיניים תוהות ונדהמות אז כנה הנדקעה נשארה שוב עומדת כל העת כהלומת רם היא לימת והשליחה, בריאותה כי אימי עירה כבר נתנה חופשה גמורה לפיה ותתאר בלשון מדברת גדולות כאשר חננה אדוני את גודל המצווה הוא סחרה ותספר בכל רם את כל המוצאות אותה בליל זוועה זה כאשר גורשה מבית העקורשקה בחרפה רבה ואיך שאחר כך גם המיילדת ההיא מיענה ללכת כי באמת כלום ממנה נגידה גמורה היא אוי והבואי לשנותיה גם שלי יחיה אומר תמיד בוודאי כך כתוב מספריו כי בממון, הממון שכחתי כיצד המימים אחדים והבואי לראשי ולזכרוני היום אני שומע את מילה קדושה ולמחואת אני שוחחת ובדבר הזה אני מכנבך יהודיטל שלכל עניין ועניין תביער רעיה מהצנה אורנה שלנו לא לחינם הלכתי אל אשת רב יקוב עליו השלום נמהר יהודיטל, נחישה נו גולדה ביתי אני הולכת אה? היודעת הנוכית מה לעשות יוכל היות כי משם יקראוך מחר ולא היום לכי איך אפשר לבלי להלך הרי יהודים אנו נו נלכה חיילי שנתה זקני באומץ ובכיין מסירת נפש בכולה הצרוד לכי דיברי מיקשות נלחמת ברגשותיה מצווה כזו עד רבה להפך איך אפשר לבלי להלך כי לבשה בחיפזון מתפחת על ראשה ותיקח ברכה מאיתנו וביחוד ממני מנדיק הבחור הברויין כי תצליח על הדרך אשר היא הולכת עליה בתקם ותנשק המזוזה אחת או שתיים ברגש רב פנה הנהרו והתפילה כי יהיה אדוני בעזרה נאמרה יותר בכל ביטחון מאשר בכל תחנונים ותצא מן הבית בצלדי און ועוצמה ואחריה חיה אשת רב ישראל המלמד גמרה ואני שבתי ושכבתי על מקומי ליבי רעד, אמא והתכווץ מכאב למרות הבינו כי היא אפשר באופן אחר התקווה אומנה עמוד לא חדלה מהתנוצץ בו אך בבינותיו כבר היה היעוש היעוש הגמור הדממה הנפרט משקיש משם, משם, בהדות מסנדלי זגנתי המסומרים למה הלכה הניגוד הראשון בלב כי בעת ההיא ואני טרם אמצא בנטייה טבעית ונטייה מוסרית אני פרטי ואני חברותי הן לכמים יכתב טרם עדה העינויים של טרם הטילספק וטרם איך פה או בכל בעת ההיא הוא מוכי טרם ימלא סימני השאלה בשביל מה? מי יודע? ליבי טרם יהיה למסוס מרגשות מבולבלים הסוטרים זה את זה בעת ההיא והכל ברור הוא מחובר לי מצוות לב להנות נתנו, לא בשבילנו אלא בשביל לקיים רצון הבורה יתברך שמו צריך האדם להרגיז את היצר הטוב על היצר הרע שחר מצווה מצווה ופיקוח נפש דוחי אפילו שבת בעת ההיא ואני יודע הפירושה של המילה מצווה עדוק בה ושמח בעת ההיא ואני מכיר ומבין שהעולם הזה הוא עובר רע פרוסדור אגב אהבל אהבל ובכל זאת סוף הסיפור מצווה מעת יוסף חיים ברנר הוא קלט על ידי אומרי לרנר ירושלים