 לשם, חלק אלף, מעט יוסף חיים ברנר. This is a LibriVox recording. All LibriVox recordings are in the public domain. For more information or to volunteer, please visit LibriVox.org Read by Omri Lerner, Jerusalem. בחורף, אסופת סיפורים מעט יוסף חיים ברנר. סיפור ראשון, שמה, חלק אלף. לשם, כמה עניין ומה חפץ פה, באילו החיים, בעיירזו, בית אבי השפל, גינת אימי הקטנה, בית המדרה שאפל, הרחובות הצרים עם גידולי הפרש בצידיהם, החדר בבית זבול ונקצב, מלמדי רי נחמן הצהוב עם ספמו הצהוב לבן ונחיריו השחורים מאבק תבק מורך, ומה עוד? ושמה, שמה, הוי, מחשוב ומנעים. עיר גדולה, עיר מחוז, רחובות שעוד לא ראיתי כמוהם לרוחב, רשויות הרבים ממש, בתי כנסיות ובתי מדוושות לעשרות, שלושים שמעתי אומרים, ובכולם, למדנים לאין מספר. בישיבתו של רב ישי המערם גרדה, מאיר המוץ דעירנו, המייעץ את אבי לשולחני להתם, יותר משישים תלמידים. וזוהי עוד ישיבה קטנה, כך היא נקראת לפי דברי הרב, ורב ישי המערם מנעה שם זה, והלב, לב נר, בין שתיים עשרה, סוער ומתגע גר. הנה, סוף החורף, נסועה עשה לשם מיד אחר חג הפסח, אהיה זריז מקדים. אני בא אליו, והוא רב ישייר יושב בתלית ותפילין ולומד. אני ניגש והמכתב בידי. היי, יניק כאן, כאן חדש, מלא ישן, ומובטיחה ניבור, וכולי. הוא שמח עליי, מקרבני, ואני איני מחזיב את תקוותו. להתמדתי אין קצר ומידה. יום ולילה, פי אינו פוסק מגרסה. שם, הלוה אביר אחר, ההתמדה אחרת. שמה, לא פה. בבבה כמה בקייני, באזרת השם התברך קראוי, נשאר לי איפה לרכוש במשך הזמן בקיאות, במציאה ובטרה. מילתה לא זאת רדה. אך גם, לא למה למקוח אותי. שמה, הלא, לא פה. השיעור יהיה בוודאי באחת הבאות האחרונות. את חברתה אלמד בפני עצמי, על הראשונה, איך זור דאף ליום. נמצא. בסוף הקיץ, בימי אלול, אני שו משם. הן העיר לא רחוקה. נו מה, שואלני הרב שבירינו, שלוש בבות רבי, אני עונה ולביא עולה על כל בדותיו. עוד לפני במצווה, משתומם העולם. ואני, מתלך לי, בעיר מולדתי הקטנה, יושב בכלויזנו העלוב, נח, מהעבודתי הקשה. שישה חודשים לא הייתי פה. בעני לכאן, מהיר גדולה, מיושבי העיר, משהיו חבריי, שונאי לפנים, ואבותיהם, מתבוננים אל ההורח, אל בן ברי לסמרטותר, אל קדשה של שיפה האגל, ותמיהם. ובעבור כל אלה, אני חייב תודות, לי נשיאתי להתאם. להתאם, גי רב בעיני הצהוב, הוא, בחלקת המערב, מסית את אבי שלא יש לחיינים איפה. עוד רחו וצעיר, כך הוא מאז לדבר בי. יודע, הוא יותר טוב מן הרב הצהוב על אז. אכן צדקאימי, כי נוגע מדבר הוא, צר לו, שאי צה מחדרו. כי באמת, מה תחליתי בכאן, לא לנוד, כאבי, בכפרים על הסוסה החולנית, לאסוף סמרטותים ושברי קלים, לתקן כדרותיהם של הכפריים, ולקבל מהם, בזכר זה, ביצים ותפוחי אדמה. אין בבבה כמה, כולם, בקייני, על הדף, במידה שאין, למה להימנע, ועד צרורות, אני יודע, באלפי, באלפי ממש, מילה, במילה. קרובי מה? ותל הצהוב תמיד את תקוות אימי הגדולות, לאזר קרובי, הנגידים, המתגוררים שמה. אי, הנה מה שאני אומר, אני שיפה. הן לא מהנשים הקסילות עד. הנה מה שאומר אני, הן, בקרובי, אקדש. אי, רבנחמן, מתייצב את אימי באמידה של מתווחת, ומסימה הגודלה תחת סמטירה, ועל ידבר, קבודו כזה. קרובים, לקרובים, לא דומים. לגבי קרובים אחרים, אפשר שגם אני, לא הייתי מייחלת כלום. אבל, לשאר בסרי, סנדר שמלס, הלמלי הדת האותור, אבנחמן, איש בלי מרה. לעימו עליה השלום, היה אבי, שני שבשלישי. כך, שני, בשלישי. כמו שהיום, יום הרביעי לשבוע, בכל העולם. ובני ביתו, אנשי זכב, וזהו אושר, בלי איינרה, כועס בנחת, מהר שלי שלי. שתי חנויות, בתבוע העיר, חי נפשי. ואנוכי, רבנחמן, קונם, שלא יצגתי להם מעולם, ולא הייתי בביתם, משעה, שניסיתי לתנה הזה. בעצבאה, היא מראה על אבי, העסוק באותה שעה, באיזום לך, על ספתיו, מרפת, בצחוק של התלת ספק, ובדיחות הדעת. בעצבא קטנה לא נהניתי מהם, כמו שאתה רואה אותי יהודית. ואף, בחתונתי, הלא לא היו. אנוכי, רבנחמן, ברוך השם, אין לי אוהבת לבקש, מתנת בסר ודם. אבל אתה, כשדרוש להביע, העיר שלי לתחליטו, וידי קצרות, בא לכיתה מספתיי. הוא קרובים כאלה, נופל אבא לתוך דבריה, תתפעלות, גח חכנית, ומתבסם. מלתז זאת אותה. קרובי זוגתי שיפרה, שתחייר. פש, פש. ידן הרבנחמן, קרובי שיפרה, וכי, דומה למשל, שמלצ זה, לנגיד, אחד ממנו, חס, ושלום רבנחמן, יישאל כבודו את זוגתי ותספר לו. הכי נכבד, בכל המחוז, אדם אחר, לגמרי, לגמרי, דבר אחר. וכן, אתה הוא המיוחס? אני, בריא לסמרתותיו מיוחס, ולמה לייחוס הרשינינה לשאול זוגתי היחסנית? האם לא דייה לי הזכות, מה שאהבה עליו השלום, היה צובר כמוני סמרתותים, שלפנים היו ערג זכורה יקרה, בחניות גדולות? הרבנחמן, וחילוכך הדבר? וככה, למשל, הרן יושב ומתקן, כדירה. והכדירה, ביר רבנחמן? עד רבה, כבודו, הרי יהודי למדענו. כדירה, עונה הנשאל בשאלה, ומבית על אבא ביתמיה, כאומר, לאכן, דברי בו, זה נוטים? את רבנחמן, מה המשומד הזה יכול לשאול, מאירה אימי ברוגז. ללשל רבנחמן, משמיע אביב צחוק של נחת רוח, נהנה, מרוח השיחה, וממהלכה. פשוט, לבשל. נו, אמור מהעכשיו, לשם קריסו של מי מבשלים יותר? רבנחמנאה, לשם קריסי אני, או לשם קריסם של קרובי? רבנחמן מצטחה קצת בספתר, כאילו רק, לצאת ידי חובתו נגד הוי, שסוף סוף, הוא בעל הבית. והיקר דבר, הרי אין אלו אלה דברים בטלים, הוא מי כמה שמאלן, והבי אינו פוסק מבט צחוקו הספקנית, והולך ומדבר גם על דבר ערך סמרתותיו, כשהם לעצמם. מסמרתותים, עושים נייר, מנייר, שטרות, ועד שטרות, קונים הכל, גם תורה, גם ייחס. את כל מורינו ורבותינו, יקירי קרטה פני הקהל, בעלי טובת הכלל, עם נשמותיהם, וזיבלם. אני אהבתי את הווי, אהבתי את פנה בקחושים, הגסים, אשר מראה של אפר יבש להם, ואשר תלעת נדודים, התביעה עליהם את חותמה. אהבתי את סקנו המגודל פירה, שכמעט לא סורת מעולם, את כתיפה ברכבות, עם קראי החלדאי כשהליהם, את קומתו הקפופה קצת מרוב גובה, את צעדיו המאוששים, והנשמעים ברמה. הוא לא היה ככל יהודי עירנו. בתחת השרי מי שפר האגל נודעה לבטובים, לחשרה וצנועה, לבקיעה, בתכינות, ולמגזמת קצת בסיפוריה שהצטיינו בתמימות ודמיון, נודע הוא, לבעל תפילה קטן, כלומר, ממית להתפלל, ללץ מגושם, ואחרים חשבו הוא לבקוע ממש. דבר שאין צריך להומרו הוא, כי מעולם לא העלו לו לתורה בשבתות וימים טובים בבית המדרש גופה. אלא אפילו, מות כי החיית, קף המבשלים, שהיה לוקח בכל חג ספר תורה לדירת המרתף של השמש, והיה עושה שם חדר שלישי בכלות, בדברי עיריבות, בהקעות, ובכל אותו השעון של עוסק בצוחי ציבור. מות כי זה, שהיה משתדה להנות גם את בעלי המלאכות חבריו, אנחנו היהודים הפשוטיים, בשומן המפתר, יפלה את אבי לרעה. וזה האחרון היה גם בזה אדם בפני עצמו, ולא נכנס באווי הקורה לתבוע בחוזקה את הקבוד המגיע לו. רק בקרירות של ביטול, היה פותח את פי ואומר, מות כי שלנו יהיה עם ירצה השם בהמשך הזמן מאמודינו הימנים. אחד ממורינו ורבותינו. היא זהרו רבותי למען השם בכבודו של מות כי החיית. ושומע לייצנותו ובדיחותיו, שבעצם היו נהנים בלבם מדרכו של הסמרטותר לתקוע מחת בגוף פלוני ועלמני. היביאו בכל זאת את בוזם אליו. אל זה הגבר האוכל פת עקום בקפרים ושב תמיד מדרגו באגלתו מי שנכנסה השבת בשעה שיהודי הקהילה כבר כילו את מתמי הצימס והיא נוחש מפני מרית העין ודיבת הבריות. לשון קלב בקרבי, הנהר הקטן עומד מנצד העיר היחס הזה אליוי מסתימה עזה אל עולביו ובקשת נקמה מהם אך לא, רגשי רחמים אליו. הוא בעצמו העיר בעהבה אך לא השתתפות בצער או רחמנות על עובה. ואם הנהרים חבריי, רבתי את ריב אבי בזרוע נתויה. לחינוכי לא שם הוא את ליבו כלל. למנות לי מלמד ולהשגיח על מהלך לימודי זה היה עסקה שלימי נקודת גאה ותה. הוא רק השתדה לשלם למלמדים את זכר הלימוד במוקדם ועל צד היותר טוב. מעשה וסופור היה רגיל אומר הפלנה בידי חריתון ובידי בעל תחורים על הפולה. חוץ מזה לא היה מתארב בכל ענייני ועזב אותי לנפשי לעשות מה שלי בחפץ. אימי הייתה בטוחה שיהיה לרב ועעיר את עניה ועל כן הייתה דוהגת לי מתחבטת את הקנת חסרונותי ומחרישה את עוזני אבי כשהיה בא ליום השברת על שינו משגיח עלי כלל כשהרי היא אינה אל האישה חלשה ומה כוחה כית יחל והוא אבי היה שוכב אותה שעה לתנור רגליו השומות ונעלה עם קשות גדולות ומחוסות בו צייבש תלויות ונשנות על הקרקוב ופיו שותק בצחוק או לעיתים נפתח ומוציא מתוכו עם רק צרה כאין על תדי שפרה הן מלמדנו אמר כי שהחכמת נו נו חכמה שמחה אימי בכל אופן חכמה חדשה לא לא לא, לך לך אתה לא אגלי אבל מה אתה אומר לזה שסיפרתי לך באמת חבל חבל הכינה היוצא מתברך שהוא שייקץ הממזר שלנו ולא סגן הרב משומד מה אתה רוצה מחיי אני אומרת איך היא זה אני אומרת עד רבה, ברוך השם בכלל רבנחמן אומר פי יחכם כמוך לך לזזל מה אתה רוצה מחיי אני כןי להגיד דבר המלמד אומר כי יגדל ולא יהיה גרוע ממני יש מרוב יצילו מזה העליון אמן הלוואי נו ובכן רוצה עת שישה דווקא אל קרובייך ישה אל קרובייך לאסוף סמארטותים לא יש כך גם בבואו משם תימק לשונחה עב רחמן קרירות אוכל שלבי בנוגע להתידותיי הדאי והאומנם את לבי ששאף לי תהיליו השם שטווה כי הכל יתייחסו אליי בהתפעלות של קבול וברגשי רחמים מיוחדים על שאני נערך עוזבת בית אבותיי ועיר מולדתי בליגה אגועים ובלבד כדי להיות גולה למקום תורה ובשה שחשבתי מחשבות כאלה הייתי כמסתיר גם מנפשי אני את חפצי עצמי לנסוע מפה תכי אחר במקומי היה עושה כמעשה להמית את עצמו למסור את נפשו על קדושת השם כן הייתה בקרבית שוקה להתת שיודו הכל בצדקת נסעת נפשי הקבירה והצלחתה שיסכימו מפורש כי שם ורק שם יהיה להחלי הגון מסווקנותו שלבי שפיקפק אפילו בנחיצותה של נסעתי גופה המרה לי איפה ובכל זאת לא היה בליבי עיר רצון אז נגדו ולא עוד אלא שלפעמים חשתי שגם בזה טוב ליהו מעימי אפלפי שהיא מצדדת בזכותי תמיד הוא נותן את הברירה בידי לא, לא אכפת אך אני אפליעו נראה מה יענה כשהשוב משם אין דבר, גם הוא יסמך ואיך לא יסמך הוא אם אז יסמכו השמיים ותגיל הארץ אוי לשם לשם סוף חלק עלף של הסיפור שמה שם שם בי יוסף חיין ברנר זה ספר ליבריווקס כל ספר ליבריווקס היו במדעה לבקשה או לנהל תלוי בי ליבריווקס ליבריווקס ליבריווקס בחורף הסופה ציפורי מעט יוסף חיין ברנר סיפור שני שמה חלק בית והנה חג השבועות והוא חל בשנה זו כמו להחאיס דווקא ביום הרביעי והחמישי לשבוע הימים שבהם אני אוכל על שולחן קרובי מזלי אמר ביום טוב שני של גלויות החמישי בשבוע אני אוכל על שולחנו של קרוב רחוק לעימי שבכל ימי החנותי לנשיאה ובסיכותיה עם רב נחמן כמעט שלא זכרה עםי בשמו ורק שישבנו כבר בבית הנתיבות של עיירתנו וחיקינו שעה ממושחה לבוא המסע נמלך כמו מאפס מעשה לצבותני שעקנס גם אליו אפלפי שהוא כמדומה חי בדחקות בזמן האחרון בשנים פראות האלה בכל זאת אין לבז אותו ולהשיב בנב ריקם אם יבקשני לאכול על שולחנו יום אחד בשבוע הלוק רובנו הוא מטופל הוא מאישתו השנייה לבד יש לו שבעה עוללים והסעודה פה אחן לא הספיק הכללי ועליה ותמיד כשהייתי נכנס לתוך אותה הדירה המאופשה המלאה והבל מכניק כשהייתי אוכל את אוכלי המצומצם מן הידיים שהיו משועבדות תמיד יומם ולילה למלכת גהינום בו ערת ואיומה כשהייתי רואה את בני גילי נערי הבית והנה רובם הולכי בטל ומקצתם עומדים בשוק כל היום נוסעים על כתפיהם סלים כבדים ומוכרים ריקיקים וכאכים הייתי חש כשהיינו עימות אוכלימה קשה על שאני אוכל פה רגשות שהיו אמנם שונים מאלו שהייתי מרגיש בבית קרובי השני סנדר שמלס וממין אחר לגמרי ועולם גם שלא ללכת אי אפשר אכן קשה בוודאי קשה להם התארכותי ביחוד במי חג אי דבר זה אינו צריך לאוכחה בשביל זה די רק לשמוע את נגינת כולה ולהתבונן על הבעת פניה של אשת קרובי בשעה שהיא מהירה שבין 13 נפשות 14 אינה עולם בחשבון ובכל זאת מניעתי מהתארח שם תחשב לילבון ובלי ספק קשה מני דון זה היה המסע ומתן שבכרבי עוד תכף משנכנס סיוון בדבר היום הראשון לחג היום הרביעי בשבוע שבו נתקבלתי לסעוד על שולחנו של רבסנדר אכן, זו הייתה שאלה חמורה גם בימות החול העיקלה היא תמיד היום הזה יותר מחבריו בהישנותי הערורה התגלמה במקום זה יותר מבשר המקומות וההקרה שלמרות היותי לדברי אימי קרוב אליהם קרוב אמיתי עצם מעצמתם ובסר מבשרם עם כל זאת אין זכויותיי פה עולות ולא חלום על זכויותיו של המינסקי הזר האוכל אימי ביחד ביום זה עד רבה הפתרון הזה שאינו לומד כלום מראה לי לדעת ביתנועותיו ודבריו שהוא עוד חשוב פה ממני בין בית יותר וגם פרוטות החדות להעורכת הבוקר יסכיל פעמים לקחת הוא ולא אני ההקרה הזאת ציערת לי מאוד הדעיבה את ליבי ופגעה בכבודי ואתה אחרי שעברו מעיס סרוחה גפסח יום בו יהלום יותר משישה שבועות ובכל הימים האלה נחשבתי פה לנאר ישיבה מן החוץ ואיש לו העיף עלי מבט מיוחד כי על קרוב אחרי שעברו יותר משישה שבועות והנהגתם של קרובי אימי עוררה בי רק רגשי מרירות איבת כינה על צוררי המינסקי הן יוכל היות שדווקה בסעודת החג כשהשבל השולחן בחדר האוכל ולא כמו תמיד בחדר הקיריים שעורר הוא זה היהודי הקרסן והתערוד תמיד להזכיר מתוך מנוחת החג את קרובותי לא, דבר זה כבר כבד ומנסו ומי יודע אם אבליגז על טבעי המכואר ולא אתן קולי בבחי לא, טוב מזה לרדת חיים לתוך האדמה אבל מה לעשות ללכת לבית שבתי אומנם חג כשבת דמי ועולם ועולם היום רואה הם לזה ושבתי גופה וכי כולה בלי חסרונות המקום שאני יוכל בו בשבת הוא בית של זוג בעל הביתי שאין לו בנים שנות מספר אחרי החתונה הוא עברך בעל חיי עם הדומות מאוד ומלאות מאוד וגם מנומס לכאורה אך לא באותה מידה שישר בעיני הגברת יפי פייה קפדנית בת קורלנט שחשבה את עצמה לבת מרום לאדינה מצוינת שהולתה לקורבן לזה הגבר על ידי אבותיה בכל השתדלותו העלוב להרגיע בכל מה שאפשר את החזה, העגול והמקגלים ולשפוך מנוכן אימה על ספתי התולה על ספתי הציפור לא תמיד עלה בידו לחסות על איזו מתנועותיו היהודיות כדי שלא תבצבץ ותעלה למרות רצונו גסות רגשותיו הוא לא יכול להתאפק מלחישת זמירות בשעת האוכל אף לא מצד עיון בנפשו להשיב ריקם את הגבי בבית הכנסת ולהבליג על נתיאת ליבו והחזיק תמיד נערי ישיבה ולחנוע ולאלה האחרונים ביותם נחשבים לדבר שאין בורו החיים ואין איפה להתבייש בפניהם יראה לא להתאים רחוקות לחזות בשעת האוכל כיצד מושלחות באוויר קפות כסף וצינסנות נעות וכיצד כמים הנלחמים אחרי היריות פתאום מעל השלוחן בחרי אף דרו להתבודד כן, גם יום שבתי לא היה בעל מעלות יותרות ומובן שמשתי רעות בחרתי לבסוף בקטנה והחליט שטוב לי בכל זאת הבית הזה מבית קרובי אבל למרות ההחלטה שנתקבלה אצלי קשה היה עליי ערב חג ההוא עד שלא לקחת לבי אפילו העל שיחה נחמד על מגילת רות כמים אחדים לפני זה להיין בו בשעת הפניי לעונג נפשי והשאב בטל מאז הצהריים ובשבטי בטל היסיאני הסתן למשוח את נעלי הקשות והמתבקאות בעתרן מבלי שנתתי אליבי שבערב הלוא עליי לבוא לבית זר ורק שכבר נעשה מעשה ובכותמי עלה הרח חריף של המשחה ראיתי עד כמה נורא הדבר והייפול עליי רוחי מתחילה אומנה משלטי את נפשי בתקווה רפויה שעד הערב הרי נשארו עוד כששעות ואפשר שעוד יפוג הרח ואולי משעה לשעה נוכחתי יותר ויותר אחרי שהייתי מרים את רגליל חותמי להרח כאילו מענתי לתת אומן ביקשי הרח הנודף מרחוק מערה המעשה וזה השיר עשיתי ומה גדולה עיולתי אז התחלתי לספר את עשוני זה לכל חבריי כדי לקחת עיצה מפיהם והם פי אחד ענו ואמרו שהסכלתי עשור ואלה שכבר ידעו פתגמים מהמורס, ספת רוסיה הוסיפו הבטלה הם כל חתת אחרי תפילת עלינו כשהגיעה אותה השעה עצמה שעת ההליכה אל בית שבתי הורדתי את חותמי על נעליי בפעם האחרונה וגמרתי בלבי שלא אלך החליבי היה מאסס הן אומנם בעל שבתי לא היה בבית התפילה באותו לל התקדש חג אכסוף סוף הלא יבדה הדבר ואיפה הסתר לעדתה התמצתי מה בכך אין דבר ואלך כמתנפל לתוכמי כפור הרגשתי את עצמי בכל הדרך וכשנכנסתי הביתה היה שם הכל כנהוג אחלי היה הכל כל קו, כל תנועה למופט חותך על עיר אצונם של נותני לחמי נדמה עוד תמול או של שום הייתי פה לא עברו עוד שלושה ימים שלמים ארבעתי שנית לאכול ואיך לא יקוצו בי הם סוכחו על עודות גביר העיר ששב ממסעיו בחוץ לארץ אכלי נדמה שהשיחה הזאת היא רק למריד עין דבר תפל מעניינם העיקרי העניין שעליו הם חושבים באותה שעה הוא דבר בייתי שלו בזמני ועוד בנעלים אבל בילה לאחרונה עלה באוזניי כל צפצוף עדין בשפת המדינה שק, מה הריח הזה ויימות ליבי גמגום לשוניק שקידשתי על הקוס והחברה שקיסטני העיר הוא דרישה וחקירה מצד בעלי בייתי הגברת הסב הפניה ותקום הוא שאל כביכול התנצלתי כי ראשי כואב עד לבילתי נסור והיא כישרוני להתחפש ענה ביקה חשי ועולם כששבתי לבית ישיבתי כדי ללון שם להתחום מזהזיה את כל עברי גופי וראשי כאב באמת אמין סקי ישב בתוך כנופיית הנערים והוכיח שלא אמת עם השאומרים טובה ארוחת ירק דרך קבוד בחדר האוכל מבסר ודגים בחדר המבשלות הוא הביא רעיות לדעתו והרביד המלוכלך שהיה קשור על צברון קוטונטו בעל החסון קצת השלים את הבעת פרצופו וכשנודע לי מפיו כי הוא אכל הערב שם אצל שמאלס נהייתי בעיניי לפושע שכל שאין לו תקנה גם פה גם נאכרתי במאצט הדק על השר נפקד מקומי ומי יודע מה ריגל שם עליי ראש קלב זה אולי סיפר גם את עניין הנעלים והלא יאמינו לו כל רחילות היו מאמינים עליי ואין מציל הוי, אהנה אני בא קצתי בחיי וזה הוא בנאכר רק בנאכר יש מקום לצרות כמו אלה כזו למצבים משונים וויזיוניים כאלו חרפה בוערת כססה את ליבי עד היסוד רק אותי חישבו להתפוצץ אז עליתי על המעלות ההפעלות המובילות לעזרת אנשים והיישב שם משמים מקשיב לחייב ראשי ושוקע בהירורי המדקים שם, אוי שמה שמה שם, אין שאלת קרובים ואין איננה עליים שם אינים מוכשר כלל למעשה השטות כאלו שם, החסרונותיים מתקסים ומעלותיים מתגלות שם, מה שעשה הרי בין בית אני בין לעבותיי ככל הנארים הללו בני בעלי הבית שהיו בערב בבית התפילה לבושי בגדי חג ומלאי ססון מה שונים הם ממני מה רחוק ושונה מצבא ממצבי כולם יושבים בבית אבותיהם לכולם פועחים והחיות קטנים וחביבים כולם התרפקים עלימותיהם אהובותיהם ואני, עזוב ונכלם דח ונדח זר ומבוזה נער ישיבה יתר גר בארץ נוכריה והמילות האלה שיניהם מלמדה ברחמנות רבה גם על מושר הבנו רוקדות באופל בצורתן האשורית לנגד עיניי לובשות תמונה שחורה לגמרי ומגשמות את המצוקה היותר מדעיבה את הבדידות היותר מחלה את המצב היותר ומלל ושמה, שם לא הייתי נע ונד ככה שם לא הייתי מוכח לנו הכי חלב אחרי אוכל ביום טוב לאכול במקום אחד ולדלון במקום אחר בשעה זו עדיין יושבים שם הכל אל השולחן הוסמכים בשמחת אחג אוכלים זרונים אימי, בוודאי מזכרת אותי אתה אני מגהק אולם, כלום יודעתי את כל האובר עליי בנכר כלום יכולה להרגיש מה שמצעני ביום הזה בלבד בכי יודעתי כי טובה פת חריבה בבית אבות ממהדנהי מלאכים בבית אנשים זרים וכי יודעתי כי זה יותר משלושה שבועות לא רחלפתי את קוטונטי המזוהמה וכי יודעתי כי חזזית על תעל ראשי מתחת לשער אותי שאין לי למי לסרגן טמה, טמה איכחה הוקו עיניי בסנבירים בימים הראשונים לבואי הלום איך נתעתי בשב להאמין כי פה מצאתי הייתי את הטוב קיצת כתבה ידי לעבותי מכתב נחמה מעין זה שהיה מכתבי הראשון מה לי פה ומי לי פה הנה ראשי שבעתי קומתון הנסית עבריו חלשים וזהירים כולו כילד מגודל חזק קוטונטו פתוח זקן טייש מחודד ושחור צומח לא מתחת לסנטרו ומתחת כותב הישרות עד סוף פניו חלק לחייהים אין לו במקומן דוק מתנועיה לפני כל תלמיד טוב ומתרפס בהול הוא עליו קיע למצאי טוב להראות בו את יתרון ישיבתו על הישיבה החדשה שייסד איש שתכרותו רב ליזר מופלג בהקלויז של חנרוך נוסף לזה הוא כבד הוא מגיע מאוד באוטיות ממוצא הספתיים והכך כמה כמה ימים חסרים לך יום דעלד אתה אוכל אצל קרובך הוא דער ברחוב היוונים והנה מי שהיה בדרך החוקה לך שנגמור פסחים ללא, הבבות לא נלמד ננזיקים לומד הממשנה גדד נתחיל קידושים הוגיטין והשיעור בעצמו אמה הוא המולה ומהומה משה כשתנדרעות והתנועות של פוחזים ומה מתחדש לי בדואף הגמרה אחרי שעברתי עליו מתחילה בעצמי הכל הוא רפרוף ממהל אינו מתאמק במאמרה אינו מגלה כלום בטבע הגופה אלא שהוא מעיין בפני יושוע שידודיו וחיזו העמקה גם אני הייתי יודע להיין במפרשים בסדר לימודו למה הוא דומה הלא לפשתידת פעילה מבלי מלך שעושים על גבא צעצועי מתיקה לנוי ובשביל זה אני מתנה ככה בשביל זה אני סובל רעב יום יום עד ארוחת הצהריים בשביל זה אני נמק בנכר ימי רחוקים רבסנדר שמלץ מתגורר בקצה העיר אצל הקסרקטין האדומים שם יש לו חנות בשביל אנשי הצבא ותמיד אני מחכה שעות שלמות עד שהזכרו לתת לי את אוכלי ושב אני תמיד משם כבר כמעט לעת ערב ושם בעיר מולדתי הקטנה מנעים אתה וחביב להביא גן בחחירה גן עדן הוא בא אלחג ומביא עםו ביקורי פירות לשחיינו אורה ושמחה אחר החג הוא שוול הגן ולוקח גם אותי עםו שם אילנות ירקות ודשעים ואני לן בצל סוקת הנצרים שאצל אצי הדובדבנים לא מעליו מובן שאין כוונתי להתגעגע על חיים כמו אלה כוונתי היא רק ללמוד בבית מדרשנו הבודד טוב הדבר מאוד שם אין מפריעים ובעלי ביטול שם אין בני החבר שם אין המינסקי ועדומים לו שם הייתי חופשי ללמוד את הדרוש לי וללמוד את הבעות ופה שיטה מבולבלת כמו להכאיס לומדים דווקא פסחים מפרק מי שהיה ואחר כך קדושים או גגגיטים ואילו לכל הפחות הייתי נושא למקום תורה הגון לעיר שיש ביישיבות כדוואי למיר או לאי שישוק אז לא גדל כהביא כל כך נולי מצער מזדמנתי לישיבה ההיא לישיבתו של רב ליזר מופלג ולעשות אבל פה, פה, לא גם בביתי הייתי רואה ברכה בלימודי הרבה יותר ומזה מערכב מפני מה איני שב לשם באמת אוי מה נעימה היא נשיאה כזו מהחה להתם רק שתי תחנות בשעה העשירית אני עושב פה בהגלת מסילת הברזל ואחת עשרה אני שם להיות בבית אבותאי היש עושר גדול מזה אבל לא זה דבר שאי אפשר באמצע הזמן ובלי כל סיבה, בלי כל המצלה אבי אומנם לא יומר לכלום אבל אימי הרב וכל בני העיר הן לא יהיה יכול להביתי ישר בפנייהם הפחפח יומרו גם זמן אחד לא יכול לסבול להיות שישה חודשים והנחר היה למה למי כוח אותה ביתחת הקבוד הגדול הטעילה והתפערת שאין חל בהכרח כשהשוב בסוף הזמן אחרי שיהבו ימי צרותאי כגיבור מנצח יהיה עתה בוז וחרפה מנעת חלקי וניתה ללאי איפה לשבת פה עד סוף הזמן להתענות פה בכל אלה הימים הרבים אשר מי יודע בו קץ להם הוי מה חדל אני ומה רבה הרחמנות עליי הגר בארץ נוכריה הוי הביתה הביתה הביתה זו הייתה תרופה לכל תחלואי לכל צרותאי באיזה מאיתה רך בקרבית קבץ ומצמיים יצא דרך עיניי מי הבוכה פה הכל כול השמש שעליו לסגור את האזרה גם לבקות לא יתנו בנחר פרק גימל טענית 17 בתמוז הייתה בשנה ההיא בשלישי בשבת וממוחורת נגזרה הגזרה למממה נשמה צבע רב בשיה ובנשף בערב אותו היום הפלטתי את המשרתת שבבית קרובי בהנהגתי המשונה מה אני עומד כבול עץ למה אני מחכה מתנימה הלך כבר אותו הנער למינסקי היה מקום ללון הוא נהיה ימים החדים לפני זה מעין שמש במיניין קטן צהר בעלי חיים אמרה אחרי שהתבוננה אליי המבשלת אישה בעה בשנים שחתותרת לה על חותמה ובקריצות עין של איבה פנטה אל פטח העולם ועוסיפה קרובים על יי ישרן יעדונאי בעוד חתת שפתיי מה הפירוש? צדדה המשרתת הסוכנת בזכות בעלי המקום וכי להם אין ילדים קטנים גם הם מלאים פחד כל התחלויים עליהם התרוגזה המבשלת וכי אין להם במלש עליהם שחר אופעים מה? לא קשה להם מותר לחלות הכול לרע לא יקחם בני תלמוד תורה ומללים איפה תלינו אתה חלקיים ואת המדרש לא יניחוכם אתה וגם פה לא יניחוכה אפרוכי לחלך כבשי פה לא יניחוכה הם ללון קרובים טובים על יי ישרן יעדונאי בעד חתת שפתיי יצאתי כבר חושך, החמה הלוהטת שקעה עליה רחוב סרחו את דרכן פועלות החדות שפיגרו מלשוב מבית אחרושת של טבק שמחוץ לעיר צבחת צחוק מנובלה לבתן ממולן על הכיקר שלפני הקסרקטין עמדו בהמון אדרי אדם שחורי מחצי המולמטה ולבני מחצי המולמאלה אלה היו אנשי הצבא במכנסי הערג וכתלה הקיץ שעליהם והלעה, לא הרחק מהם עמד גדוד בעיגול ושר זמר מבדך דברי השירה זרו לי אחר כל המוחד היה של חיה איתנה צורחת פתאום נשמע כל טוב מהחסדרת הקסרטין וכרגע נפסקו גם ההתעוללות, גם השירה אני ניצבתי על מקום אחד היבטתי על החומה האדומה והעקעות הטוף מבפנים וההמיה שבקרבי עמדה בעינה בנכר בנכר גם מקום אין לי להניח בו את ראשי בטיפות הנחמה המאתות שאחרי מצוקה נוראה כזו הן תגדל אחר כך שיבתיים, הנעימות לשוב לבית אבותיי שטפו ועלו פתאום גלי גאהגועים עזים כן, לשם אבל, הוי, מתי יבוא היום הו? מה רחוק עוד? רחוק? הלו כבר בין המצרים כמה נשאר עוד עד אלול וחצאי, ההירורים הללו התגודדו כבר במוכי כשעברתי את מפתן בית ישבתנו המקום שבאתי עליו על פי הארגל הרייקות שמסביב הזכירת לי את הגזרה אבל יבואו הנערים ללון מסיבת המחלות המתלחות בעיר המחלות המתלחות בעיר דובבו ספתי בלא יודעים ואומנם, הסכנה גדולה אסור להיות פה ואני משווה בנפשי אני נחלה ומת שם, מחכים ומחכים למכתב ממני מחלקים בחיליון עיניים עד כלות הנפש ומכתב עין אימי בוכייה לאחרונה נודע להדבר היא מתנפלת על הארץ וצועקת לא בכולה אינה יכולה לינכם מתחרת את איש שלחת נימייתה אין דבר אני אקר לה ובכל זאת, היא בוכייה ואפשר העובדה הזאת מחזקת את שוקתי להיות שם להתראות עם עבותי קודם שירה הדבר ואני איני יכול לעמוד מפני הרגשת הנאימות של הרגע ההוא רגע בואי לביתי וגם סיבה הלא יש אתה נתווה בתוכי חוט הפיתוי הלאה הלאה מחלה מתהלכת אסור להיות פה, אביר מסוכן וכמה נשאר עוד הצוף הזמן איזה שבועות הכי גדול הוא ההבדל הרי בוודאי חשב הדבר כאילו הייתי פה זמן שלם עבות, הרי לא היה בקי בין חך ובין חך יהיה מה שיהיה אז חתפתי בידי מעיל מעל הארון השבוע העומד בפינה את תרמיל חפצי וחעבו חצי שעה כבר שחפתי בשלום תחת הספסל שברכבת המסע העוברת לעיר מולדתי רק שתי תחיפות בסך הכל וגם הן לא מכיבות מאוד קיבלתי מאחד השנדרמים עד שהגעתי למחוז חפצי ברכבת שם, כיפלתי את גופי בחצי הגול הנחתי תרמילי למראה שותיי ועצרתי בעד נשימתי והמסע התנודד וירוץ תחנה נון שלוש מינותות בלבי כבר ניתק דבר מה כבר תם הדרך כשנכנסתי לבית המטיבות זה הבית המרווח הידוע לי היטב מאז שמחתי על שאין שם איש מגרי עירנו שעד שחיבתי תחת הספסל בחשיכה ומצבי המיוחד שלא היה דומה לזה של יום אתמול ושלשום עשו את מעמד נפשי דומה במקצת לאותו שאחרי כימה ממחלה כבדה וממושכה אותם גאהגוין כמוסים שהתעוררו בקרבי חזרו והתגלו ביחס לכל עמוד לכל מעון וכל דבר שראיתי מסביבי הנה ככן אני בנון הייתה מחצית השעה ה-12 העיר הקטנה ישנה הרחבה הצרה הזו שעברתי בה מבית אנטיבות עד למעון עבותי על יד המקולין הייתה מלאה מנוכה הלכתי לעיתי ותרמילי תחת זרועי מחשבות מסוימות לא היו במוכי כל צעדיי נשמע היא נופלת על צברי העירה לרגע הרגשה אחת אך נפלא הדבר ככלה שנדכרבתי אלותו הבית הנחמד מרכז שהיא פותאי מסעת נפשי כן התחיל לבים מזדה זהה יותר ויותר מה אני עושה ליל כיצחה מהיה מסביב ריח של עסבים וביצא יבשה נשמעת היקום כאילו לחשת תשוקה עזהה וחמלה גדולה כאחד הנה גג הנסרים של בית מדרשנו הישן הנה חדרים מלפנים דומייה ופתאום עמדתי בהשעה פרוח היפוט לא הייתה בי ההבדל היתה בי ההבדל שבין עז ואתה עוברר לי באותו רגע מבהירות משונה כן שמחתי הייתה יכולה להיות שלמה ילמלא שמעתי לכל שכלי ולא דחקתי את הקץ לא כן אתה אתה הדבר פגום ידעי מבדתי תרגעים הטובים שהיו יכולים להיות בחיי נשמעות דפיקות ליבי בחזי כל הטעמים לדבר שובי שניעו לי מתחילה כחזקים פגו, התרופפו התנדפו וחיין זה שיגר במעץ תדק צבעו שלא ללון בבית המדרש ונסעתי לביתי שטוט וגם חרפה חולשהי לא עמדתי בניסיון היא באדתי את עולמי בשעה אחת בצד העבילי הזה נולד בקרבי מן חתול קטן מתפרקס ומעיק שברגע החלטתי הסתתר בחגבי קיליותי ואחר זה יצא ממך אבואו לזכול ולהטיל את ארסו לראשונה נגלו ראשו לשונו שינב ושעמדתי לפני הבית מחוז חפצי כבר הגדלו לו ציפורניים הנה הבית הם ישנים במלוכה ואינם יודעים עוד כלום מן המעשה הרע שרשיתי הוי מה מאושר הייתי לולי נמצאתי על קברת האדמה הזאת באותה שעה אילו הייתי שם ברגע זה באותה העיר הנוכריה על השוב כישן ורואה חלום הייתי לא עוד לא עבדתי קלה אני אכל לבקות הספר הכל ויעמינו לי הן סוף סוף אימי אכמה זאת עוד אור קטן מתרוצה צובוקי המין החלון וכי עדיין המרים בשעה מאוחרת כזו הרשל אימי עמדה באמצע החדר הקטן על יד עריבה מלא המי בורית ולבנים שרועים פניה וידע היו לחים ומגועלים והצבחה שהתפרצה מגרונה למראי היא ביע לי קראו את כל נוראותיו של צעדיה האחרון לא נבקעה האדמה מתחתי אמא מחלה מחלה שם בכל העיר מלמלתי ולאושר מעין כמו הייתי חושב לי אילו הייתה יכולת בידי להראות בעצבה ככלה מסוכן אני החמוד עמדתי בפתח בריא ותרמילי בידי בעיני לביינה היה דופן פיסי המכוסי בלבנים שרועים מחלה מחלה אתה אומר אוי לינו בני הוא קרובינו קרובינו לא קרבו חקלל מה אתה מחשה לא מדוע מדוע לא ידעת על יתקרב אליהם בני אי, הר שלי, הר שלי בטה, מחלה ילד לעולם ילד הוא הלו הקול בידי שמע אימפיטי הקטן אם ישמרך העבורי תורה מגינה ופה, התומר על הדרגש בחצי האופל שחבו מחובצים ומצומצמים כל בני ביתינו עדלים הזבובים זמזמו בכלל העביר הלילי ובכייה עצורה כבידה ומדקעה תסע על התקרא והקטלים ואבא אבא איכן, בגן בגה באיזה גן סחרנו השנה סחרנו להבטנו, סחרנו אבל כלום יש לנו במלינס או אלגן הזה אם אדוני יסר בני תבוא נעצרות גם דרך הפתח, גם דרך החלונות סוסטנו חולה הר שלי חולה מסוכנה זה כשבועיים ואתה הלך אביך על יוכנן הידעוני אולי ייעוט לבוא וללחוש לה לפני שעה הוא רלה אוי, הר של בני בטה ואביך, איש כזה עם איש כזה הראי אפשר לחיות כלל בכל העת אני מתחנן את לפניו כמו לפני גזלן לכל יוכנן בוא אל יוכנן הכל משתמשים בו והוא, האוכר ישראל שוכב לו על התנוע את חוכמותיו אומנם הניח אבל עצלותו וכי יש אצל כזה בכל העולם כולו אני מתחנן את לפניו כלפני גזלן מה אכפת לך אם תקרא את הידעוני והוא כמו לא אליו עשים דברתי ורק אתה כשהסוסה גוססת כבר נמלח ללכת אוי, אוי, מה אבוני ומה החתתי ואני אמרתי בני כי טוב לך שם, טוב מפה גם יכתבך מה, לבוש סביע מה, גם בנכר לא טוב מה אתה מחשבני מה אתה עומד שם על המפתע נו, ספר לי, איך, מה סנדן קרובנו, תקיף הוא תקיף, אה גשה הלום נו, בואו חשב שאני זוכה לראותך חי נקרא לי בי מסתמד, צריך להיות כך מה יצא הדבר אין מה לבקות וויתך אתה, אה מה אתה ממלמל הרשל לבני שומר ישראל עםך, מה חברת אוי לי, הרשל לבני מה לך, מה אתה נופל כעבור שני שבועות ניסיתי במרכבת מסילת הברזל העולם ולנעה מגדי היה מלוכלך מן הרוק כאשר נפל עליי ממל ובלי בי הדומם ואך נועלתי לפני זמן לנסוע לאותה ישיבה הקטנה אשר בעיר המחוז אז זו ישיבה עכשיו, לפחות, אני נוסע לבילנה ובילנה שם, רק שם אפשר להגיע לאיזו מדרגה שמה סוף הסיפור שמה מאית יוסף חיים ברנר טוייס ברי יוסף חיים ברנר זה מלוכלת לבילנה כל מלוכלת לבילנה ככה כתובילים כדי להגיע לבילנה או להגיע לבילנה תלך לבילנה לבילנה רגעת ב-חורף הסופה ציפורים מאית יוסף חיים ברנר סיפור שלישי פעמיים פרק א' עיקר התלעה כותב האינוי המר היה השממון שממון החדר הקהותיו של רב סנדרז האדום אומנם לא היו מהנות ביותר ולא נעימות מהן היו צביטותיו ומלאיקותיו בקצות אצבעותיו הקשות המחודדות והערוקות אך גם לא טובים היו ימי השלום והדממה הימים האלה היה איזה דבר עוד הרבה יותר נורא ממה שהיה ברצועה ומלקות ובין בלי שם היה הדבר ההום לשכב שטוח על הספסל להיות מוקע חור לעמוד אחר המעשה אותה עמידת הנזיפה כשזנב קוטונתך כנוד של קנבוס לחיבוץ גבינה יוצא לך מפתח מכנסיך כובדי שכל אלה ביזיונות גלויים הם כל זה היה כאב מפורש וברור ועולם מהו המעורה הבלטינאים הלז לעומת אותם הפצעים הבלטינאיריים הנסתרים הפצעים שבכל רגע ורגע שאין לצפות לגאולה מהם שאין מנוס ומפלט מהם וגם שם אליהם קשה החורף מהרירותו ביותר כשמהפכות השלג מהפחות גם את לב הרבית לחומלה לך הערום ומפני הקרה המסמרת נחמרים רחמא לדאוג לבריאותך והיא גוזרת הלכה ללבוש בשווחה הביתה את העפודה האישנה השאלה קוונתה אומנם רצויה שלא תתקרר בהלכתך ושתבו הביתה ותראה לנאי אבותך בלבוש בסלמתה מעולם האם יש בזה אפילו חצי נחמה הן כמה התחבתת האם ממך בנידון זה קיבלת בהאהבה את כללותיה המעליפות סבלת גם את הלמות הגרופה התאכזרת ולא חסת על ימי הקצרים ובמסירות נפש ממש הלאה בידך לברוח חדרה בלימית פחתה בכל זה אך ורק כדי להינצל מצחוק זיידים על מראך המגוחך שאתה מקבל תחת חסותה של המתפחת אוקראיה להינצל מן הקריאה זקי נעבלה בהנה שרה חדשה וחווידה ממנה קראי ההעפודה של אישה בתרבעים על גופו של ילד קטן ורפאונים ומחר בבוקר אני לפני בני גילי ענה היא סתר מצחוקה ומה מגועלו בגד זה כשאתה ממשמש אותו נדמה לך שאורה שנבלת שרץ, לך וקר בעינץ באותך הוא לסרב אין לך רשות הרבי, בחעסו על זוגתו בכלל ולתרדה שגרמת לא בפרט יתרגז מאוד רואים אתם, גביר זה הוד ומתייחס יחסן חשו כך שותה ויחם לך לעולם תיקח אין לך מה להתייחס שחוקנו, לבש לבש וכי אינכם יודעים מי הוא אביב מי שהיה עושה טבק מורח קשה החורף קשה למרות רגשי הרחמנות הטובים שהוא מעורר בלבבות קשה למרות המעשיות ענהות שבבראשית חומשו ועולם לא נקד ממנו הקיץ הערוך יום הקיץ בחדר הערוך מאוד הערוך כאלפי לילות נדודים ורבים הם ימי הזמן רבים מאוד ולכל יום ויום בוקר מבהיק ושעת חדר ובכל בוקר ובוקר חזרת פיתום הכתורת פעמים אין מספר חשוד אתה על הדילוג בתפילה אחר כך תהילים בכל רם תרגו ספר ועיקרה פרשיות רשי ואפילו בשעה שרבסנדר רבחה עומד כבר ומסמכה למופת להיקרים אפילו בשעה שהוא מצבי הלכה לשנן לנחום לגוי את הרשי החמור של המילה דבותה השפל תשפיל אומנם את עניכה מרגש נעימות אבל אותו הדבר הנורר יורד לא אז לזוויות לבחה הנסתרות ועזוב לא יעזבכה לגמרי והרבית שלך גאלה שלומפר יושבת כל היום בקירוב מקומל שלכן הלימודים על הספסל שלפני התנו קולפת הפוחי אדמה או עינה קולפת פנה כפני מליח שרוי ופי הקובל על השלומיל עתרת ראשה והוא זנה וחתול ולא ייפלה איפה כי להיבטל מן החדר יום אחד יום קיץ ממושך או אפילו לשבת בית מאיזו סיבה שתהיה רק מן הצהריים ולמטה באחד מימי החול כמו בארבעי השבתות הנכמדים עכשיו ממש למסעת נפש לשאיפה עזה וסוערה וקהל בחומרו חבריי אלו שהיו להם עסקים שונים לביבות, מטבעות משחקים בחפטורים וביתים בגדים חדשים ביצות החצר וגומותיו אבנים, תולאים, מהלומות וברוגז חשבו את אי ההליכה לחדר ליום טוב גדול ויקר אני נשמה עלובה בחסרת כל לא חול שכן ועולם גם מעורא או של כזה היה לי יקר המציאות יותר מאשר לחבריי הגגועים המוצלחים כי הצלה בעם התחלות מקאב כל הערך לא נהגה אצלי ועל לקבצנים לחלות גזרעי מי דבר זה מדרך הנגדימו להם, תשלומי, שחר לימוד תפו, רוק הפה ואני קוראת את מספר הזהובי מבשרי ובכן הייתי יכול למצוא ישע ופדות רק במקרים בודדים יוציא מן הכלל בשעת ההכרח הקיצוני, בעין ברירה כשנצלך האזרתי להימי למשל להתפל אליה בהוועת כמך מן השוק להפיית לכם ועולם זה היה דבר ביחוד לא היה מזדמנה להעליטים שערי אימתי היה עולה בידי על הכחת מנחנות פוד שלם של כמך בבת אחת מה שהיה כבר לא לפי כוחותיה לעשות לבדה אימתי בעיקר הדבר הייתה גם ישיבתי בבית לא מנתה נוגים הגדולים ביותר אבא, יהודי קטן קומה צנון וחפוף יושב בכל עט ובכל שעה על השולחן פרנסתו הייתה מצויה מעשיית תבק מורך ובהתהי נבנה בקירוב מקום איזה בית חרושת לזכורזו ולא עמדו לו למפרנסנו לא חזקתו חזקה של 11 שנה ואף לא עשה ממנים שהיה מתבל בהם את פרידיו ושמלפנים נעמו כל כך לחותמי זקני עירנו גם בפי המריחים המבינים מבני הדור ממשות אחת הייתה לקילילותיו בראשונה ולשתכנותו הבטילה אחר כך ובכן אבא יושב לשולחן בטל, דומם וזועם ואמא אישה ירק רקט, קולנית, עלובה ומלוכלך מטילה עלי עונס לישן בנענוע אינקץ ואחד דלומי לשוויה אף רגע קטן לא ביום ולא בליה וכל זאת מן אדם חלקה נכסף תמיד לשינויים לחדשות, לחליפות ותמורות ואפני, ביילדותי אדם הייתי כן, ועוד זאת אם הייתי זוכה עוד אף קיליטים יותר רחוקות מאחרים ליום תמים שבו הייתי פתור מן החדר מי ראשית הבוקר ומזדמן לי כלל לזכות ליום יותר גדול ונכבד ומאושר מזה ליום שבו היה אושב מתחילה בחדר כתמול של שום ושפתאום יבהילו נהיה הביתה מעורה כזה מלבד הברק הנפלא שרלא ועוד יפעתו המיוחד הוא יחד עם זה גם תוצאה מהתערכותו של דוד שמביא את שורות ומגדנות כזו הייתה כבר לגמרי לחבריי ולא לי לבית הווי היה בערך איזה קרוב רחוק במי היריד הגדול פרק של דרור גם בלווחי וגם הוא הסוייחר כמו שהייתה קוראת לוימי בגאון היה רק מנסני בלימודים בצובתת לחי ורק שתי פעמים זכורני זכיתי גם אני להיקרי הביתה פתאום באמצע לימוד והפעמים הללו שינו גם עלי את מנהג עולמי לשעה אתה אין זכרות גם למכול אליהן הכל חלף וחלה כאשן אך מתוך האשן עולות ומסתמנות בזכרוני פעמיים פרק בית יום יר היה יום של זכרורי חמה ואורה במלוא תבל ורק מביתנו לבד לא שרה הקיכות התמידית שהשרתה בכל זבית מנעצבת של בין השמשות ביום ההוא נוספו עליה עוד איזו הבעת סוד והסתר לחשים ואף חמישה קרחי החוק לישראל והחדים היא ספרי ה-24 שכאילו מימות עולם מבק על הרון הקילים קיבלו ביום ההוא צורה משונה ומיוחדת בחדר המיוחד החשוב משני חדרי מעוננו לא הייתה כל נפש חיה מלבד החתול וילודיה תחת הדרגש כל בני ביתנו אבותיי עליהם השלום למרות תחלויהם הרבים ולמרות מה שהיא פילה עם אילו פעם היו תמיד מטופלים נשלכו החוצה לשחק אבא בעצמו נע ונד כל היום מבלי סיבה ניכרת בעיניו היה אותו הרוח המשחר את האדם בציפייתו לאו של גדול הוא כמו נתמזמז כולו ואימי היא שכבה בחדר השני חדר אמיתות הקטן כששבתי מן החדר לביתי בשעת ארוחת הצהריים ראיתי ויני הכל בחצר והישב שם גם אני שעה ממושכה לאחרונה ניגשתי על הדלת ומצאתי הנעולה מבפנים דפקתי ואבא פתח לי כשהוא עומד חציו מחוץ למפתן כאילו התכונן ולחסום את הדרך בפני הזר הבא הבאת הסוד הגדול הדורי שסתר הייתה שפוכה על כל פניו הרציניים חצ קיל נשמע הגניחה טימים עם מקום השקבה מי שם המיילדת? לא, אין איש זהו יוסילי את לו ללכת אחדר ואוכל אבא נונו אוכל וכי אין חר רואה ילד לעולם ילדו כך פוסת לכם ולך כך ולך בני, לך באמת היה אבי קצת על צידי בשאלת מזונותיי ובייחוד באלו שהייתי לוקח ונושא איתי חדרה לבין הברויות ופעם כשנודע לו שאימי אין לי קליץ עידה לדרך חתיכת מצא הדבר היה בימים שאחר הפסח הוא רסיס נופת התרגז מאוד ואוכיח כמצא הגוף ה... עוד אין דבר עוד אפשר לזבול סוף סוף חיטים בעולם רסיס נופת הרי אין לך סימן קבצנות גדול ממנו והוא כלומר אבא באמת עוד אינו נופל בעיניו כלל באוכח השם עוד אינו יורד לגמרי ובטח הראשת הכל בדי השם התברך הוא גדולי מה עשה אליהנו עוד יכולה לצאת אש מטדונאי וליכול את הפבריקה כביכול בלילה אחד בקיצור אבן ילחה תמיד בכל תוקף ועוז בעד זכויותי להערוכה אלא שעז בעולם אחר היה בהל דמיון הוא רפה כוח ומערך היה קולו ואיך שיהיה בלי אכילה מקבל שמעמון החדר צורה יותר כבידה ומדקה ואף להגש האננים רגיל יותר מכלים אז ועוקץ רבסנדר ישנת שנתו שנת הצהריים וכל מחרתו דומה היה לתרועת השברים בשופר ונעושים מקני דלועים ריר נזל על זכנו גלע הרבנית שלנו לא הייתה בבית גם חברה יסיחקו כולם על פני חצר יוסי צר בעל החיים התמרמר על נחום לגוי בשביל שהייתי להלם מים בגומה החפורה לצורך משחק הכפטורים והרוב עסק מפרקמתיה וחליפין מסביב לחווית השבורה והמזופתה נעין מרכז המשחר משחורה נחשב כל דבר אשר שם לו ולמעות כיפולי הניאר של גפרורים התחתית שטר בין עשר והמעל שטר בין חמש רק אני לבדי ישבתי בפנים הבית לראשונה ניסיתי לקיימת מצוות הרבי ולחזור על הסדרה התחלתי לנגן ולתרגם כל מילה ומילה שציצל כאין אישה יהודית קיאים את הזריה, תיהם הזריה וילדה ותלד זכר אחת אחת למעלה בזה את כל זמן שנת הרבי הפכתי מבלי מיסים דף אחר דף ומשך רגעים מספר ולפיכך נדמה לי שכבר עברתי על הכל על כל מה שצריך נמלכתי לקחת את התנח ולפסוק את פסוקי בשמואל באותו הניגון העצוב המלבב והמחיי שלומדים בו נביאים ופלשתיים לקחו את הרון האלוהים אגם עכשיו לא נמשכה את מדעתי את הסיפור בכללו ידעתי היטב וכבר סבתי לא אחת שמחת נקמה על מפלט הערלים בפרשה הזאת אז חונם בפרשה הקודמת ישר לי איפה לחזור על זה בתור לימוד פשוט לשנן את תרגום המילות השונות בלי לשוני המדוברת ועל כן עזבתי גם הספר הנכמד הלז פתוח ופניתי כלפי חלון מסביבי ובתוכי רעיקניות מוחלטת אין מה לעשות הנה, הם מסחקים הם אינם יודעים את החומש והתנח כמוני ובכל זאת אינם חוששים לחזור על הלימודים אינם חוששים גם לזה שהיום יום הימשבת דונרשטייק דונרשלייק יום של רם תוכחה ואני והנה כל צעדים ויד פותחת את הדלת תשי מפרש רשי הרימותי את כל אתה לומד יוסילי נכנס אביא ופניו מהירים ואינם דומים כלל ותמיד יחידי ורבחה היהו אה כמה שעה מתעורר רבסנדר מכל המדבר חתפתי קצת תנומה רבחצגיל אין דבר רבסנדר אין דבר על יתריח כבודו את עצמו בוער היום כתנו גדול החום ומייחילנו אני בעתיקך רבסנדר ילכנה יוסילי קצת לבית בן זכר מה זה טוב רבחצגיל מנייני דיומה אישה קיטזריה יוסילי איזו סדרה בשבוע זה וחדר משקב עם מי היה מלא חיים חדשים בסורות טובות ונחמות בראש הקטלים לרוחבם סרותתו קווים שחורים בפחם גדר לפני המזיקים גניחותיה של הממליטה היו כבר ממין אחר לגמרי שונות מאוד מאותן של לפני שעה בהן כבר היה יותר התהדרות מקאב הקרת המצב שאחרי עבור שאת הסכנה הסתמנה גם באופן שחיבתה שמחתה שאתר להוד של אייפות הנפש של חולשה עדינה וחברת פנים הוידה היה מונח דבר מעורך ולבן שמשך אליו את עיני אבי כנקודה נרכזית מאירה זמזום השכנות רבות שמסביב לארס הדוואי דמה להמולת זרם ורק קצת כמו בחוונה אצרו המסוכחות בהרמת כולן כדי להגדיל את ארך הרגע מתוך ההמולה הנשמעו פלונית, אלמונית, איינרה מבקירה, לידה קשה מזל, עושר חדש ולתוך כלותיהן פרצה גם תואט גילוש לבי שהאמין אמונה שלמה באמיתותו של האושר החדש אה יוסי לי אה אה אה אה אה אה קטן נו, בן אדם יפה העמידתו המיילדת כשהיא אוכזת במותניה והפסיקה את צהלת העלוב בכל של בדיחות ובוז ביחד בצחוק לב כלום היא בה אין יוצא מדי החובה לחלוטין לא יוצאים יותר טוב היה ילמלא סמטה לבחה לזה שאין דבר מוכן יקירי אין מה לתת לפי הילדת לחלוטין אין מה לתן לכן גם זה בית שיולדת בתוכו הרי צחוק וטוד לא בעל יקר עומד וסוחק לו וכמעט דבר נוגע אליו היודעת הנוכי אני רק יודעת איך הדבר נוהג אצל הבריאות עוד באותו שבוע נקראתי על קלתו של רב ירוחנקי הגבי והלז הוא מעד ונהנה לו גם זה ברנש פני הברנש מועבין והוא מעלה לשונו כל החובות שחייבים לו רבים מהכן ונים עוד מאותו זמן שהיו צריכים לזכור אותו אלה החובות הישנים שבהם הוא מבקש תמיד מפלט ממצוקת הרגע שומעת היוסילי הוא פונה לאחרונה אליי בכל נכנה מתרפס רוץ בני אל שפרינציה אהבה ישר אלחנות והיא אמר יודעת מה לומר אמר אם ההמליטה לא, אתה לא תדע איך להגיד לא, לא לא תדע הרוץ אני ערב שבת שעבר לא נתנה לך כלום להוציא מבין שנייה של פרינציה לא מלצה זאת רטאי להוציא הרוץ הנוכי בעצמי עכשיו, עכשיו על עוש חדש לבלא אם ירצה השם כך נקרא שמו בישראל לי בלי הרוץ אני ואתה שב וכתוב שירי המעלות אך אל תתה יודעת באלפה כך את התהילים עם המעמדות שם על הערון, נו אני רץ הוא רץ ואני ישבתי לעשות את השר ניטל עליי אחת אמר לא עליו ידי בכל להיות הפסוקים שגורים על פי יצאו מתחת ידים מסורסים ומשובשים לא הועילה לי גם ההעתקה מתוך הבטה בספר נתבלבלתי ודילגתי על שדה עיקר הסתן תאיתי בסרטוט מחשפה לא תחייק גימל פעמים ישר והפוך או שכחתי להשביע את סני סנסני וסמנגלוף ואת לילית וכל קטדילה גדולה הייתה התרגשותי הרח הנולד שלא ראיתי עוד ריחף לפני עיני דמיוני בצבאים חביבים חביבים בנפשי את גיל הרגע שבו תעשרין עימי וצרשני לקחת אותו על זרועתי ולשחק בו לביא הקטן התקווץ באופן משונה מרוב עדנב החנינה ואף עם אותן חתיכות הבשר הזירות, הרפויות הצעקניות, הממררות את חיי, המחרישות את עוזניי בוויכיין, המראילות את כל חיי בהוויתן הגוזלות את מנוחתי וחופשתי בשבטי בבית ולשלמתי באותה שעה שעת תוכלתי לי מהחפץ אתה, עלוה הכל מתחיל מחדש ולנתלת אחיותיי עלו חובתי אחיותיי אחרולניות הדבויות התאומים מהגדולה רחמנות עליהן כן, תקופה חדשה בעלי תקופה של שמחה בססון בוויתינו תהי ברית מילה כאם מה שהיה לפני שנתיים מזרק מלא אפר תחוח ובאפר תחווים נראות דולקים הרבה נראות כיסה של אליהו ואולי אהיה אני גם הקוותר פרק גימל ואומנם כמעט מלאה הייתה הווייתי בימים הספורים ההם אכן לא הרבה נאימות הייתה בשינויים החדשים, להיפך חלק לא קטן ואומנות המרובות לברית המילה הנטען על קטפי הקטנות שליחויותי ומרוצותי לבתיהן של השפרינצות העבות רבו אז מאוד המילדת זקנה אוהבת להתקשת שהתרגזה על שאיני מקבלת שחר תרחתה בבית זה כבבית ירוחם כהגבי שלחה בי יד הודפת לפרקים מצויים מאוד על תאומים מצידם כאילו כתקצפו על הבא מחדש להשיג את גבולם באריסה, התלויה ולגזולת עם המהם, ייבבו עד לייציאת נשמה והתעוררותי לרגעים לקחת בידי העיפות את הדבר המתנהנה הוא מוציא מתוכו ילילת חתול סומה ולהשליחו עד התקרא השחוב והשלך עלתה למה לראש כן, לא רבה אך בכלל, מה מקום בזיכרונות ילדותי להנעה או גם לקורת רוח הנעה לא הייתה כאן ואי אפשר היה לה להיות אבל הרי עניין הרי רשמים הרי לא חדר לא אדום, לא דבותה לא פדר, לא שפה חדשן הוא רשמים היו אמנם, ציפייתי עד, זה היצור שלגבי דידי גמני גדול עינני בוודאי הפלני לטובה והיא וכרת שירותי עוזרותי למושב לו על פני שירותם עוזרותיהם של כל בני הבית נחזבה, והיהי להפך זה ההפרוח הקטן והרופס היה מתנהג בשיגהון גדול ובקפידה יותרה ובלשום סיבה היה מייסב תמיד את ראשו הערום דווקא ממני פעם כשנשקתי לו במקרה נתעבדו פניו הקטנונים וכל צפצופו נשמע בבחירם אמתי גם זאת שכבר בשבוע השני מיום שעושם באריסתן של זוג אחיותי בנות השנה וזה מן התורמים האומלל עבר אל מתת האם האיפה נפשי מאוד על ידי מה שנאסרתי לספסה לשבוע שמתחת האריסה קצתי לנתור לת ליבלי בלי הרף ולישנוע בניגון המקובל וקצתי בחיי ובחבלי האריסה הלוחצים שהיו מנותקים ומקושרים בהרבה מקומות אך בכל זאת סינעתי מצוקתי לא גרשם מקרבי לגמרי את הססון המיוחד על קיומו של ליבלי בכלל הנה טוב מאוד שנולד חדבה ישותו יציאתו ההוב אהבתי להסתכל בעיני הפרוח זה בשעה שהיו פקוחות ומביטות על עולמו של הבורא נחשוף נחשבתי לחזות בת צחוק על ספתיו הקטנות ולפעמים הייתי יושב אחרי שהרגעתיו וישנתיו זמן רב על ידו בלי נוע מתבונה ללגופו הרפה הילדותי ומקשיב רב קשב לכל שנתו האיתי ותועים היו הירהוראי גם זהו אדם בזה ארנפין גם זה יגדל כמוני וילמד חום השווה רשי משונה כן, רשמים היו כששב האימי קצת להתנה והתחיל על הלך לשוק הייתה אומרת יום יום להביא בשעת ארוחת הצהריים והערב שהיא רואה בעליל כי ליבלי הוא ילד בר מזל ומי שעה שבה הוא להעביר העולם מעירה לה ההצלחה את פניה בעת הזאת בתקופת יקרנות כזו לקנות טרנגולת מפוטמה במחיר 35 פרוטות זו בלבד עם מציעה גדולה נס שאינו מתרחש בכל יום ולבסוף עוד יוצאת הארהילית מדעתה ולוקחת גם את האסימון מידע במקום תבינו תקילים ברוך השם מרגין אבא בראשו באימא הולכת ומספרת שוב בשבחו של ליבלי הוא ינוטין או כלל הוא פיקח גמור היא הגדולה לא יכלה בשום אופן לרם אותו ולהכיח לו בדברים שחלב דדיה הוא פה היא מסירה את ידו הוא מפנתו לעבר אחר והוא צועק חכם כזה הלוען בכל העולם כולו הוא הדבר השיר אמרתי מסכים אבא בנחת בעולם רוגזו של ליבלי מחעתו נגד הרוזיק דד מלאכותי נתון על פי צלוחית של חלב חוכמותיו יחד עם נענו אב בצחוקו ושאר ההוויותיו הנכמדות הלכו מיום ליום הלוך בחסור הוא חדה לקבל מזון והתחיל צועק כל הימים בכל ניחר כמעט בחשי והצעקות גררו אחריהן לילות נדודים בתכנוני אימא אלמיתה שתיקח אותו ואותה גם יחד אוכשהיה להתאים נושא וזה רוח חיים בבריאזו הייתה צורתו מעוררת על ידי זה רחמים ביותר גם המוציאה את ליבלי מן ההריסה נותנתו בחייקה ובכה ואבא היה מנענה בראשו ואומר לא שלנו הוא ליבלי גולדה לא שלנו הוא והמירה הזו הייתה דוקרת את ליבי הקטר נדקירת מחת ומכנסת רעד הומה לתוך כל וראי האומנם ואז בהמשך השיחה היה אבא מבער לי סוד היצירה באמת אין אחיות תלויה כלל בכוח וגבורה ואין צריך למור ברופאים רפואות מילנו חלשים בביתנו מן התאומים ואף על פי כן עודם מתענים ובבדאי יתנו עוד הרבה על כוח חכה התחי אם לשמתך לא השלים עוד את מועדה אמרות שם תחת כיסה הכבוד וכולם צריכות לצאת להעביר העולם להשלים את מועדן רק אז ייתם העולם ותבוא הגאולה ואם על פי איזו סיבה לא יכלח חיות אנשמה להימשך עוד? הרי היא מתגלגלת בגוף אחר אבונות אבות בליל המשמר אור ליום הברית נכנסו לביתנו יהודים החדים לקרוא זוהר לסגולה כמשפט ורב בן יומין מנדיל, איש עמכן שתכן וידען בחסידות אחר שביקר את הילד הציע לפני המוהל לנדחות את המילה ליום אחר אך זה האחרון עמד על דעתו וניצח ניצחה סברתו את צקנת הנפשות ככהלכה רב איליה קורח היה בעל מציצה, פי קדוש ובכל זאת נשמע כל העת כבר, כבר מר פולח כליות לעת המנכה העלה פץ אדם שלא ניחד בכל הזגולות ומאז לא נפסק הכועכוע עד שנקראת פתא מן החדר של המשניה ליבלי, מת נשתתק בצורה אם באה בעלינו אחד רע ועל שאלת עיני רב סנדר ענה את, השם ירחם הרפואה בידו ובבקשה, רב סנדר יוסלי ילך נעלי פרד מאכיב כך יוסי להמחא את מזונותיך ונלך בני גוסס ליבלי ועד שבנו הביתה מה היה לי עוד ליבלי פה היה אימי בחדר הזה שוכב על הספסל מחוסי לבנים ובכל זאת חדל מיליות אין לי אך קטנות אין לי אותה הנפש החיה אין ליבלי אין אינו פרחה נשמת ליבלי ובתוך, הצלמבת שבחדר מתנודדים החדים מן השכינים והשכינות, כך ומשוני הדבר ביבלי שלנו שוכב בביתנו בשעה האחרונה ובביתם, לא קרה שום דבר בביתם לא מת איש בביתם יהיה הכל גם מחר ריבונו של עולם, מה זאת אבנותיו של מי נסה ליבלי כל ימיו ולמה מת בייהי לילה מנורא עוד לקה ונתלטה על המסמר שבקוטל מתחיל המשמשת בירבוביה עם אור צהב הווהב כהה רוח המרה השחורה נתרבתה אמא, תרופה לא בוחה בעיניים מלאות מרד ואחזריות ובכושן מגועל ולא מרוחס מתלבטת בבית מזווית לזווית ורק שבה קברן ונתל בתנועה הרגילה את הנפל לתוך הסל של טבן עמדה השקולה בצעקה הירד הלא היה כל חייתה כל מסוסה יירד כזה הלא לא היה בכל העולם פיקח, עלז שקט, מבין הכל חכם, גדול ממש והכל חרישו רק כל אחת השכנות עלה משבח את רחמי השם התברך שנתל את הנפש ביתו בטרם ימלאו לו 30 להיו על דו ואבותיי פתורים איפה מיישיבת שבעה ליבלי נעלם ובבית נשארה אותה כהות הצער התמידית ואמוק היה הצער ההוא בחייני היה הצער ובאישני היה לא אם לילדים את הפה לא קלה מתחת חופתה אפרוח קטן חלש ונדקי דל בשר וכל אני שלידתו הייתה עשונו התענה 20 בשישה ימים כל ימי חייו עינויים קשים ומרים והיחלה ויובד וזה הכל בישני היה הצער ההוא גולדה הפריעה אוהבי את הדומייה נו, מה את חושבת רובל הן רובל נצרח אותה ועל כן אולי אפשר היית הולכת אתה אל שפרינציה אהבה הולכת לחל האדמה תיינו בלי בלי גולדה בלי בלי דיינו יהי הוא שם מלצטוב בעדינו נשמע תהורה וגמורה לא, אתה אפשר שהייתה פורעת גם היא יודעת שצריך לנו דמי קבורה אז נתנה עם ית פניה בחפות ידיה ותבך ביחיה היה יללה ממושחה מזהזת כל שברים באמצע הייתה ותקיעה קצרה בסופה היה כומביב היומר נו גולדה לא הלות טוב אתה בוודאי חד'ל מיליטנות ולנו אתה תדיח לקלל את התאומים אוי בבורתו אין לנו יכולת יודע הבורם מה שהוא עושה מסתמה צריכה הייתה איזו נשמע להשלים את שנותיה ויהיה לנו ליבלי ואתה יוסילי שחב לשון בני מחר הלך להשקים בבוקר אל החידר ומה אותו יום המוחורת שבתי לגמרי אל הפדר ואל שתי הכליות מן החדר עוד לא נקריתי בכל הזמן משחתי בעול נפשי המשועממת חשבה על חיי האדם על צרחיו לידה וכבורה ועל נשמתו המוכרחת להתגולל בגביית ילד כדי להשלים את קיומה על כורחה ועולם נהג כמן הגו סוף הסיפור פעמיים מעט יוסף חיים ברנינו