 Molt bé, bon dia. Volia donar per inaugurades aquestes trobades, aquestes sessions sobre la independència de Regèlia, socialisme o independentisme en el norte d'Àfrica, que celebren avui demà, aquí el Pumpeu Fabra, organitzades pel Grenz, pel Grimset, també parla molt recolzament de l'institut d'Història de Jóma Vicenç Vives i també l'afortunat d'Humanitats i l'afortunat de sciences polítiques i socials. De fet, soc en Miquel Salvador, soc el de gaire de la falta de sciences polítiques i socials, i per mi és un plaer poder acompanyar-vos a donar a inaugurar aquestes jornades que per tenen reflexió sobre un dels àmbits importants, en el recorregut de la història contemporània en els processos d'aquests vinculats a sessions i a independentisme, pels seus europeus i suposadament excolòniers o diferents vinculacions que tenien en altres territoris. Dir-vos, si em permetré una discreció personal, jo soc essenciada en sciences polítiques i doctora en sciences polítiques i l'administració, però una de les primeres vocacions meves va ser estudiar història, estudiar història. De fet, vaig començar a fer història, al Campos de Tarragona del 7 de Barcelona, vaig començar a allargar el meu recorregut acadèmic. Em portava la discreció aquesta perquè té a veure amb un dels temes que es tocarà aquí, que és l'independència de la Jalé, perquè quan es planteja, i ara com a de gaire m'ho plantejo bastant, que és un bon professor, que és un bon docent, que és el professor que aconsegueix transmetre continguts, però també més enllà d'això genera inquietuts i reflexions i estimular el procés d'aprenentatge. Jo justament he d'agrair que durant quan estava a l'institut i també al primer de carrera veig tenir molts bons professors que justament van aconseguir això, van aconseguir estimular-me reflexions i justament a l'hora d'estimular reflexions, una d'aquestes va estar vinculada justament amb el tema que ocupa aquestes jornades, és el procés d'independència de la Jalé, concretament en aquell moment es va... Bé, teniu quasi de profundit bastant amb el paper de la organizació de l'armès secret, no? A més, en aquell moment que, com una organizació, hi haurà aquest procés que significava allò de Clíu, de França, després de la Segona Guerra Mundial, especialment amb un procés bastant convuls, a nivell intern i també extern, diguem-ne, que implicava el que havia sigut una potència europea que estava allà en preguestionament, diguem-ne. En tot cas, això, el que he volgut transmetre els dies que ens sembla que és important aquesta idea de estimular, de compartir reflexions, de generar noves perspectives, el programa d'aquestes jornades, de tant d'avui com de demà, és molt enriquidor en què la diversitat de professionals i també de perspectives que podran compartir coneixements i de batre, diguem, al voltant d'aquesta reflexió sobre aquest procés complex, i de nou, des de la febrera de ciències polítiques i socials, del qual es presento, recolzar aquest tipus de jornades i animar i estimular aquest procés d'aparentatge i compartir perspectives. Bona nit sense més. Moltes gràcies per haver vingut. Benvingudes i benvinguts. I continuem les sessions. Bona nit a tothom. Jo estic aquí en representació d'això que s'anomena l'UCA d'Humanitats, Unitat de Coordinació Acadèmica d'Humanitats, que és una mica la grupació dels vells apartaments i les vells facultats, i agraeixo la invitació de l'Eloi, de Josep Pic, per participar en aquesta introducció, perquè a mi realment el tema m'interessa. No soc un expert, ni mai he estat un expert, en el tema del geriat, però per dues passants ha estat una qüestió que m'interessa. Primer, perquè un dels meus temes de recerca és la desintegració de l'imperi espanyol. I l'Espanyol de Salgeriana és una mica el paral·lela al cas de Francesc, comença el 45 amb setif, just quan està acabant la Segona Guerra Mundial i acaba el 62, després de les acords d'Ivian. És un procés llar, però que marca justament la fi en aquells anys, tot l'imperi francès, Sambanorris, Madagascar, Indutxina, etcètera, la costa occidental africana, i això provoca un del tabaix, que ara comentàvem. Recorda molt el famós desastre del 98 espanyol. Justament el paral·lelisme amb el cas espanyol, encara que amb un segle diferència, em va cridar l'atenció. Hi havia unes certes coincidències, com per exemple aquesta voluntat de negar el que estava passant, recordar que fins al 1990 a França no reconeix realment que allò va ser una guerra independència, el que va passar a Algeria en aquests anys, passa el mateix amb el cas espanyol, sobretot amb la pèrdua de les guerres continentals, l'Amèrica continentals, es parla allò d'insurgència, d'insurgentes, però no recordar realment què és el que està passant, que està en marxa en diversos processos d'independència a les colònies espanyoles. La relació també amb la metròpola, és a dir, la metròpola serà necessari un canvi de règim, el cas de França, el pas de la Quarta, la Cincana República, el cas de l'Amèrica espanyola, la mort de França té el 1833, i la introducció d'un nou sistema, diguem, quasi liberal, que comença amb el estatut real del 34, en el qual és justament a partir d'un moment quan es comença a assumir el que ha passat i comença a partir del 34 les negociacions amb les veïdes colònies per tal de trobar un nou estatus, un nou estatus de relació. I aquesta negació inicial és un fet important. I després, una altra element també interessant, que és el fet de la importància que té per l'inici del conflicte el fet de la invasió, l'ocupació militar de la metròpola i per una altra potència. En el cas espanyol, l'ocupació napoleònica del 1808, amb el cas francès, la ocupació francesa per les tropes de Hitler, que és el moment que provoca l'esclat inicial. És una mica el que marca el desprestigi de la metròpola i com a tal. És a dir, en gran part, els imperis mantenien no només per l'exercici del poder i per l'existència de les estructures de dominació, sinó per la carença que realment donar una certa confiança amb la superioritat moral d'aquesta metròpola. El fet de la mateixa ocupació de la pèrdua de poder, en el cas dels llàries de més, després de la invasió de la pèrdua d'Indochina, de la pèrdua de les restes colònies, és un factor non-negligible i que estimula l'existència d'un sentiment nacionalista que existeix i que provoca que aquest carrer refermi més i vegi com a possible realment l'aconselliment de l'objectiu que és aquesta separació separació de la metròpoli. És a dir, en termes de teoria política, diríem que en aquests anys les colònies ho sabem és que hi ha una reducció dels costos de la cessació. És a dir, que la reacció de la metròpoli no podrà ser tan intensa, tan forta com ho podria ser en condicions normals. Aquest és un element sempre de càlcul en els moments nacionalistes i el moment idoni per iniciar un procés d'independència. Hi ha un altre factor i un altre factor també important, que és l'escena internacional. És a dir, aquesta ambiguitat que en gran pare representa un cert suport al procés d'independència de l'Algeria, com es va donant en el cas de l'Amèrica espanyola. És a dir, no hi ha un recursament formal, però hi ha interessos en què aquest procés tiri endavant. Fins i tot un cas, com és el cas de l'Espanya de Franco, s'ha parlat de l'ambiguitat de la política franquista. A Franco ja li anava bé que els francesos sortís tot malament i que perdessin les seves colònies, però per l'altra banda, aquí era una plataforma de l'actuació de l'OAS, també. Aquesta ambiguitat que es trobés també en el cas dels Estats Units, a més amb el suport clar del moviment de països no limitats, que ha recordat que el 55 és la Conferència Bandung i la presència fortíssima en aquesta primera etapa d'en Nacer, que és un dels elements també de suport internacional a la causa algeriana. Tot això, diguem, m'ha portat a interessar-me, per nivell de l'actor, no podria fer una ponència en aquest Congrés perquè no en sé prou. I després també hi ha una altra cosa que afecta a moltes famílies espanyoles. Jo, per a uns familiars, tinc connexió amb l'Algeria. La germana gran de la meva mare, la Tia Concha, es va migrar a Algèria i els dos cosins germans, el Josep i el César, van néixer a Algèria i van ser després pinuars, perquè van tenir que marxar i instal·lar-se en territori francès. Jo havia sentit parlar a través d'ells, i, bueno, el que passa és que, quan era una cosa familiar, no em va provocar un interès com la història de la meva vocació i la història de la meva venia després. I una altra cosa també familiar, és que el meu pare va ser, durant 9 anys, el president espanyol, va entrar l'any 37 en un tabor de regulars que va a la campanya de l'estremadura, i després, durant uns anys, va estar el nord d'Àfrica, de Tituant, Tànger i Oran. I també m'havia explicat algunes coses. Ell parlava, no sé fins a quin punt, fins a quin nivell de qualitat parlava l'Àrab, en parlava coses, en deia coses, però en aquell moment, a mi no m'interessa això. Justament després, per un complexe de dit malentès, va fer que el meu bar recerca s'interessés més per altres temes que no per aquest. I ara, probablement, m'estigui empenadint de no haver aprofitat aquesta experiència familiar que em podria estar de molta utilitat per després entrar en més coneixement de causa en aquest tema. Resmenys, simplement, donar-us-la benvinguda i esperar que el Congrés sigui tot el profetor que anticipa el títol de les ponències, totes elles producta d'una recerca de primera mà, que és el que realment importa. Moltes gràcies.