 Primer de tot, moltes gràcies a tots els que heu fet possible aquesta acta. Em toca dir algunes paraules, seré molt prudent, perquè no m'agrada i encara m'agrada menys, en aquest cas, avui, la idea que el rector pot parlar al final, com si tingués la propietat de sobrevolar els col·legues. Els temes que ha estudiat la doctora Davis, que han estat magníficament explicats en la laudatio de les doctores Berge i Col, i la mateixa personalitat de la seva autora em fan un efecte que no és nou per mi, però que tampoc és freqüent. Sense ànim de banalitzar-lo, diria que és un efecte de zoom. Quan la imatge s'acosta i es fa més gran, canvia de naturalesa. No són del mateix tipus la mirada a l'esclavisme, per molt que sovint tinguem alguns elements d'aquest fenomen innominable, molt més alabora en el temps i l'espai del que ens pensem, o la mirada a la discriminació i la desigualtat de tot tipus, quan algunes de veniment les col·loca el nostre taulell informatiu, que quan llegim els treballs de la doctora Davis. Potser la comparació és odiosa i me n'excuso. No són el mateix els cops de puny d'algun fragment en blanc i negre dels combats de boxa llagendaris, de Joe Lluis o de Rocky Marciano, que l'espectacle lamentable que veuríem si ens acostéssim al peu d'un rinc professional. Em refereixo a la consciència d'allò que tracten els seus textos. És molt més terrible, molt més descarnat. De fet, encara no en veiem l'atrament d'injustícia, la barbaria inclosa en la nostra cultura. En els termes fins de Walter Benjamin, no hi ha un monument de la cultura que no sigui al mateix temps un monument de la barbaria. Però aquest efecte de Zoom que canvia la naturalesa del que veiem i que ens deixa garrativats el peu de l'obra d'Àngela Davis i del conjunt de la seva trajectòria, els que potser ens en sentim en certa manera coetanis. I encara que no hagin conegut Herbert Marcuse i el marxisme fi de l'escola de Frankfurt directament, fills d'una certa perspectiva política i filosòfica contra les creences derivades de la idea d'una humanitat unidimensional. Em dic en anglès una mica, perquè aquestes ordres no són included en el meu text, i això no és transmetent en els teus papers, que les ordres de l'escola de Frankfurt eren transmetent a Catalunya, en el nostre país, molt tard, durant els últims anys de la dictatura fascista que teníem durant 40 anys, en el meu cas, en la meva jove. Una de les primeres llocs filosòficos que he llegit, quan jo era jove, en el fet, era Herbert Marcuse, un man dimensional. I això és publicat a Catalunya a 68, molt tard, com he dit abans. Aquí tenim aquest lloc de 71 que vaig trobar a la nit a casa per una nova definició de la cultura, Herbert Marcuse, l'escorpí, edició en 60 d'octubre. Aquesta és una transmissió a Catalunya que ha fet el seu diari i l'entrada. A l'escorpí el va portar American. A l'escorpí el va portar i va portar l'escorpí el va portar. A l'escorpí el va portar. Tenia la edificació que no hi havia llocs patent, però a l'escorpí el va portar, i a l'escorpí el va portar, No sé si és clar enough a sort de gradació de humanistes, humanistes, a feministes, feministes. I he vist això i he utilitzat aquestes vegades en l'honor i en el meu honor. Vaig tornar al final del meu text. I was talking around Zoom. Aquest efecte Zoom, dic, es fa encara més vertiginós perquè el treball de pensament i de compromís que tenim al davant ens mostra que els cops de puny eren els mateixos i que l'heroi que lluita contra l'esclavitud encara la tenim en certa manera aquí, entre nosaltres, en la nostra quotidianitat, revestint algunes altres formes. Allò que va ser era també això que és i que, de tant a la vora, potser no acabem de percebre amb tota la intensitat necessària. Vull dir, en definitiva, que entre moltes altres coses la doctora Davies ens convoca a entendre que el coneixement de la història tant si és llunyana com molt recent, per tant, a una exigència del coneixement correcte del present. Ens hi convoca ella, la doctora Davies, literalment demostrant el moviment caminant, com feien els filòsofs antics. Jo, que vaig arribar ara fa 25 anys a aquesta universitat per dedicar-me a la història de les idees, em sento particularment afectat per aquesta convocatòria d'avui. I, per aquest motiu, encara que com és evident, no és només per aquest motiu, doctora Davies, la senyora Angela Davies comta amb tota la meva admiració. Espero que ens coneixerem personalment aviat. Espero que ens trobem més tard per donar a tu en personat l'embregament com s'ha dit en el protocol. Moltes gràcies.