 I dag skal det handle om den store russiske roman i 1800-tallet, om Turginjev, Dostoevsky og Tolstoy, om det, de har tilfælles, om det, der adskiller dem, og det, der deler os som læsere, når vi fortrækker den ene for den anden. De fleste er enige om, at Turginjev, Dostoevsky og Tolstoy kunne ned helt særligt og at de havde med til verdensliteraturen. Men det kan være svært at blive enige om, hvem af de tre, der står øverst på brugsarkunstens rangliste. Som regel har både forskere lavet med en en favorit, der overstroller de andre, og det kan da faktisk være gode grunde til. Selvom alle de tre forfatter var optaget af Ruslands egenskaber og muligheder og ethiske, politiske og kunstneriske problemer i den forbindelse, så var de ret uenige om, hvad de ville bibringe deres læsere og hvordan de ville gøre det litterært. I mit fordrag vil jeg kort oprisse fælles træk ved de tre forfatter i deres vilkår og i deres litterære virksomhed, før jeg går over til at fremlægge nogle af de vigtigste forskellige, og mellem dem og deres romaner, forskellige som også kom til udtryk i nogle ret pinlige personlige fejder. Aveslutningsvis vil jeg give et bud på, hvad det er for preferencer, der deler os som læsere, når vi fortrækker den ene for de andre. Og jeg vil præsentere tre citater fra deres romaner, som I kan afprøve jer smag på. Ved første øjekast kan man konstatere, at de russiske romaner, som jeg har stående her, udmiddelbart er lige så lange som deres forfatteres skæk. Turgines er i begge tilfælde lidt kortere end de andre. Skæket er jo ikke helt uvesenligt, for det har spillet en vigtig historisk symbolisk rolle i Rusland. Det lange skæk som signal om ægte russisk hed, det korte eller hele fraværende skæk, modsat et signal om europæisk danlse. Hos voksne mænd vil jeg mærke. En del af Peter Iens Stores europæiseringens projekt i søndenhundretallet var natom en skat på fuld skæk. Allerede her ser vi altså en forskel mellem forfatterne på Turginiens mere europæiske skæk og roman, og på Dostoevski og Tolstois mere vildvoksne russiske. Et nok så væsentligt fælles træk ved romanerne, at der er svært tilgængelige emner, ikke de eksistentielle, som nok er tunge, men dog genkendelige, men de særligt russiske problemstillinger. De har også deres forklaring. Literaturen spillede nemlig en førende rolle i Ruslands nationsopbygning i 1800-tallet. I hele det og hundrede fork i den voldsom kamp om at definere, hvordan Rusland skulle indrettes og hvem landet tilhørte, da opstod liberale diskussionsklubber, revolutionære bevægelser og tæreceller. Sagerne indførte reformer og modreformer, censuren blev skruet op og ned, og samtidig blev romanen efter hånden den scene, hvor man mest østførlig diskuterede nationens skæbne omission. Tote Genef, Dostoevsky og Tolstoy tog sammen med en række forfatter kolleger, rollen på sig og forsøgte med deres værker at påvirke nationsudvikling. Endelig har de tre forfatteres romaner noget tilfælles, som har en del af æren for, at de bliver store i verdensliterære forstand, og det er deres realisme. En realisme, som i dag ikke overraskes over, er der siden da blevet taget af skælige opgør med realismen i verdensliteraturen. Kort forklaret var det, der er dengang skete med realismens indtog i litteraturen, at den skilderede verdens virkelighedsrelation og virkelighedsrelevant blev mindst lige så vigtig som språ, stil og komposition. I nogen af de russiske romaner kunne de etablerede formelle normer lige frem blive helt ignorerede i en eller en slags ekstrem realisme. Selvom man i Rusland langt fra var enige om, hvad der var mest presserende og relevant for samfundet, passede selve virkeligheds- og samtidsorienteringen fint sammen med den dominerende kulturdibatt i Rusland i 1800-tallet. Den relikale, social-indinerede kulturkritik, som dominerede midt i århundredet, bedømte næsten udenlukkende de litterære værker på deres soliditet med de nederste i samfundet. Og de to stridende, intellektuelle lejre i nationsdebatten, nemlig de vestvente eller europaisterne og de slavefile, var også mest optaget af literaturnes programindhold. I det kulturelt tonangivende Vesteuropa tog man i første omgang den europaiserede Turginev og Hans Romaner til sig, mens Dostoevski og Tolstoy nok blev anerkendt for deres store indsikter, men også kritiserede for deres manglende mådehold og deres formløse romaner, som i følge nogle røster knap nok kunne kaldes kunst. I en græn af denne kritiske tradition blev Tolstoy's dårlige kunst endda set som en nødvendig konsekvens af hans store realisme. Ude fra den modtagelse skulle man ikke tro, at de russiske normbrudet snart skulle blive en ny norm, men faktisk fik man med den store russiske roman for første gang nogle sine etableret en kultur-export til Vesteuropa, så man ellers traditionelt havde importeret og kopieret fra. De forskellige, indtil nu har navnet, har været mellem den europæisk danne Turginev og de mere vilde Russere, Dostoevski og Tolstoy. Der er der også store forskellige på de to sidste, og derfor kan der være god grund til at snakke om hele tre forskellige slags realisme. Den russiske litteraturforsker, den danske russiske litteraturforsker Adolf Stenerpetersen, har udnavnet de tre slags realismer, som de her tre forfatter store for, til at være poetisk realisme i Turginev's tilfælde, psykologisk realisme i Dostoevski's tilfælde og plastisk realisme i Tolstoy's tilfælde. Plastisk i betydningen tridimensionelt af skolegørende. Lad os tage dem én af gangen. Hudst Turginev er det først og fremst stemningen, der er hovedperson. Det er, han realisme er poetisk, fordi den skilter en udvalgt virkelighed. Det er virkeligheden set igennem forfatterens poetiske filter. Hans stil er følsom og klar, hans brugse er melodisk. Han er en mester i naturbeskrivelser, og Ies skilter sin samtid såkaldte overflødige mennesker. Det er hamlet typer, som er involveret, engageret i nutiden, men ikke formår at agere, og ikke formår at gøre noget i deres samfund. Trots deres bedste intentioner og deres privilegerede position. I var Turginev befødt i 1818. Han var allerede etableret i den litterære verden, da de to andre forfatter kom til. Han fik sit el i gennembrudet med Indias Daubrog i 1852. Den blev kun publiceret, fordi censuren ikke fangede den samfundskritik, der lov i den, og den kritik opdagede de så senere og sendte Turginev i internt exil. Siden hen emigrerede han til Frankrig, hvor han var venner med forfatterne Flobert og Solar, og hvor han fik opmærksomhed og anerkendelse som den russiske forfatter i vesten. Her blev han bevundet for sin objektive stil, for sine æggemoraliseren, og han inspirerede mange forfatter her i blandt den danske I.P. Jacobsen. I sit hjemland blev han dermed mødt med kraftig kritik. Blandt almindelige russiske læser var hans romaner populær, men den radikale kritik mente, at hans samfunds engagement simpelthen var for overflagiske. Turginev var ellers netop sociologisk orienteret. Han var engageret i bønnernes forhold, og han var kraftigt imod livenskabet, som stadig væk rådede ind til 1861. Han ønsket en europæisk civiliseret udvikling for Rusland. Men i sin romaner var han rigtig nok i sær optaget af den her livsuduelige type i samfundets højere lag. Da han blev kritiserede for ikke at have nogen positive russiske mandelige hovedpersoner, skabte han Bazarov i romanen Fedor og Sønder. Fedor og Sønder blev hans mest berømte roman, og Bazarov blev hans mest kendte hovedperson, som blev rollemodell for den russiske ungdom, og også fik en stor litterære virkningshistorie. Men heller ikke Bazarov var god nok for de radikale kritikere, de mente, at han nærmest var en karikatur på deres noble sag. Den forsmiddelse kunne Turginev ikke sidde overhøre i. Han skrev et bittert skuffet farvel til Rusland og emigreret. Han fortsætter ligevel til sin død i 1883 med at være engageret i Ruslands udvikling også i sine romaner. Ruslands kunne blive en ydmyg del af Europa, russiske literaturer skulle skrive sig ind i europæisk literatur. Det bidroede han til med sine romaner, men det bidroede den europæiske literatur også selv til ved at begynde at blive inspireret af den russiske literatur. For eksempel blev den inspireret af Dostoevskis psykologiske realisme. Er hans subjektive stil, hvor der altid fortælles faktisk helt specifikt personudgangspunkt. Det er de litterære personers opfaldelse af sig selv, vi hører i Dostoevskis romaner, det er deres stemmer vi møder. Og det er som regel mennesker i krisis situationer, hvor de er ekstrem med handlinger og følelser deres bill. Næsten alt i Dostoevskis store romaner står i modsætning til Tolstøjs, og det er en bevidst kontræer strategi for hans side. Dostoevskis romaner forkår at sjældne på landsteder aldrig ude i naturen, men inde i store byens mere snavere og lukkede rum. Hans mennesker er splittet og komplekse, alt står til diskussion ofte i de velkendte lange ændre eller yder dialoger. Den russiske forskere Mikael Bakhtin har vist, hvordan denne dialogiske princip dominerer Dostoevskis en grad selv for fatterens egne ideer og holdninger, bliver diskuterede i romanen, og det er langt fra altid dem, der vinder til sidst. Et andet tegn på det er, at de personer i Dostoevskis romaner, der hedder Fjordotus, som han selv, tids af nogle usympatiske typer. Bakhtin kalder det her princip for polyfoni. Det betyder, at der er en bankfolklighed af stemmer, som alle er lige stillet. Det er altså ikke en førende stemme for fatterens stemme, der orchestrerer alt, men alle stemmer og er lige stillet. Alle ideer står som sagt til diskussion. Den her polyfoni og den her side-stillen sig selv med sine personer er bare et og tegnet på Dostoevskis ironiske anti-højtidelige stil. Han relativerer altid en hver højtidelighed. Han punkterer den ved at vise, at alle også profeter og forfatter bare er mennesker med pinligt menneskelig enskaber. Men en ting relativerer han aldrig, og det er de stakkels uskyldige offer i hans værker. Det er kvinder og børn, og det er dem, hans romaner er centreret om. Han har i den grad optaget offerne, at han i samtiden blev beskyttet for at have en nærmest paversinteresse i, hvordan de her offer misbruges og der vil gås overgreb på dem. Dostoevski blev født i 1821. Han debiterede som 25-årig med brevromanen Arme mennesker, og den sikrerede ham lyn hurtigt en plads på det litterære panas. Men han faldt hurtigt ned igen, da han kort efter udgave dobbeltgængeren, som blev kritiserede for sin mærkelige form og sin syglighed. Det kan lyde uforståeligt i dag, hvor den roman forlængst har bevist sin realisme og relevans. Dostoevski steltagelse i en liberale diskussionsgruppe fjørte til Aestation og en sadistisk fangeret henrattelsesdom og forvisning til Sibirien. Da han ventede tilbage, var hans kristne tro dominerende, og de politiske, sociale, nationale spørgsmål blev i hans romaner nu blandet med religiøse. De muste hans romaner, da jeg gjorde ham berømt i Rusland og i verden, startede med forbrydelse og straf 1866, og sluttede med den ura uafsluttet fra Hansholm. Brødderne karna masser for 1881, Dostoevski døde i 1881 med status som nationalprofed. Allerede efter den her meget korte gennemgang af to store forfatterskaber af forskellene meget tydelige. Klarhed over for Kajers, poetisk stemning over for ekstreme kriser, den europæiserede emigrant Todokinjev over for den nationale profet Dostoevski. Selvom der var en grundlæggende sympathi mellem de to forfatter, så kan modsætningerne så også udslage i personlige uoverensstemmelser. Som for eksempel, da Todokinjev gjorde nær af den unge Dostoevski's umoden selvoptaget reaktion på sin literære succes, i et langt satirisk stik, der blandt andet kalder debitanten en bums på den rusiske literatures næse. Dostoevski var ombordt ikke nage, da han mange år senere to Todokinjes federe og sønner i forsvarer over for den skrappe kritik. Og Todokinjev fitterede ved at anekende Dostoevski som en af de få, der havde faktisk hadet forstået den roman. Men deres forhold blev forværet af, at den kronisk gældt ramte Dostoevski på et tidspunkt låne 50 rubler af Todokinjev, og længe kunne han ikke betale det ret ansiglige beløb tilbage. For Todokinjev betyder det måske ikke så meget, men for Dostoevski var det en uberlig situation, han følte sig underlegen og han kom næsten til at hade sine velgører. Sagen kulminerede i 1867 i den tyske Casinoby-Barten-Barten, hvor Dostoevski kæmpede for at vinde penge og tolde støj på afstand, betragtede sine latterlige landsmænd. Deres storiske generi kom der ikke til at handle om penge, men netop om forholdet til Rusland. Dostoevski anbefalede perfid Todokinjev, at anskaffe sig i teleskop, så han rent faktisk kunne studere det Rusland, han skrev om. Todokinjev skjulede sin fornærmelse bag Aroganxie, som sikkert irriterede Dostoevski endnu mere. Kort efter udgave Todokinjev-Romanen Røj, som al Barsk satir over ruserne i Barten-Barten, men det var ikke slut med det. Dostoevski slutter bag med romanen Une under for 1892, hvor den forfængelige og latterlige ældre forfatter Karmasinov, som fløtter med de revolutionere, er en tydelig pavdi på Todokinjev og hans fornærmelse over at blive misforstået i sit hjemland. Todokinjev's reaktion var igen Aroganx, medeladende. Han udtrykte ærgelser over, at kollegaen brugte sin tid på at skrive en sådan tørbelig pamflet. Andre fornærmelse blev udvekslet, så Dostoevski blev irriteret over Todokinjev's aristokratiske mannere, og Todokinjev kaldte Dostoevski en sygmand, der ikke hele havde kontroll over sig selv. Det var en hensynning til hans epilepsi. Det kom først til en slags personning kortført Dostoevski's død i 1840, hvor hans tale i anledning af Puskinstatus indvikles i Moskva, og bevist det alle også Todokinjev om, at ikke bare Puskin, men også Dostoevski var en stor nationaldikter. Todstoevsk var ikke involveret i hele så personlige fejter, men han holde ikke sin mening om de andre to tilbage. Han var den yngste af de tre, føret i 1828. Han døde først i 1910, næsten 30 år efter Todokinjev og Dostoevski. På sit dødslej blev han gjort en af verdens første paparazzi belejret Celebrities. Han var blevet berømt som en mand, der ikke bare havde sine egne mening om næsten alt, men også omsatte sine meninger i retikale handlinger. Han var godsejren, der valgte at leve som budd, og ene mand blev inspirator for den såkaldte toldstøjernisme. Der tale for asketisk levevis, ikkevoldt og civil ulydighed. Todstøj blev Russlands helt store litterære stjerne allerede i 1850'erne, da han udgav sine barndoms og ungdomserindringer. Senere blev han kendt for at sprange alle rammer for romagens genre med krig og fred, hvor jeg har første bind her. Den er abnormt lang. Krig og flade kom i midten 1860'erne. Sammen med Anna Karenina, Gjordenham, verdens berømt og sikret ham en plads i verdens litteraturen. Som kunstner og som menneske var talstøj besat af en nærmest ekstrem ærlighedstrang. Han så det at skrive som en slags selvbekendelse, og han skrev om hyggeligt og præcis snarer en elegant. Med sin plastiske anskolegørende realisme var han en mester i at se og beskrive alt, hvad der havde en materiel konkret fremtåning. Han var som kunstner optaget tiden og livets gang af det normale hverdagen og vanen, og alle de modstredende elementer i menneskernes liv. Nogle gange kam med ærligheden over i helt fremmedgjorte beskrivelser af fenomener, som talstøj nægtede at se meningen i, som for eksempel obere forstillinger eller andre skabaktigheder i hans øjne. Udover ærlighedskatrangen blev talstøj kendt for sin moraliserende attitude i sine værker. Og for sin også litterære fremhævelse er den simple bundes liv og sunne fornuft. En afgørende religiøs oplevelse fik ham til at forkaste sin litterære værker, inklusivt i store romaner, og tilstrebe derefter at skrive en rent kristne kunst, der kun skulle vække kristne følelser i læserne. Falstøjs insisteren på at kalde tingene ved rette navn fik ham til at få nærme ægge at få. Med det samlede billede af de tre forfatterer kan man godt få den tanke, at det næsten måtte komme til forskellige sammenstød mellem den idealistiske og dannede men også forfængelige Turginev, mellem den nervøse og ironiske Dostoevski og den hudløst ærlige talstøj. Talstøj og Turginev begyndes som gode venner og forfatter kolleger. Turginev tog godt imod den unge talstøj og var med til at promovere ham. Men i 1861 kom det pludselig til et personligt brud imellem dem. Til et selskab fortalte Turginev stolt om, hvordan hans unge datter fylentropisk reparerede de fattigste tøj. Til det bemerkede den aldrig diplomatiske talstøj, at det var en omgang hyklerisk teater. Turginev blev svaret fornærmed igen, og så var de to æg på talefod i 17 år. Dostoevski og talstøj mødtes aldrig personligt, men var meget opmærksom på hinanden. Dostoevski havde stor sympathi for talstøjs projekt. Han var imponeret over hans litterære værker, men fandt dem også efter hånden lidt kedeligt genkendelig. I hans øjne var det stadigvæk godsej og romaner, som ikke fik fat i samtidens vigtige moraliske chaos. Talstøj var helt på linje med Turginev, da han engang om Dostoevski bemerkede, at det første fremst var ærgerligt, at han ikke havde modet til at skabe sunde personer. Det var som om, at fordi han selv var syg, mente han også, at hele verden var syg. Hans prosa var for talstøj uledelig kaotisk, en psykologisk auffaldsbunke. Et af de få værker, han kunne sige noget positivt om, var Dostoevski's optegnelser for dødens hus, som byggede på hans fængselserplevelser. De to forfatteres meninger støtte direkte sammen i en diskussion af Ruslands engagement på Balkan i 1870'erne. Igen var litteraturen indblandet, for det var i Annika Renina, at Talstøj had beskrevet de russiske Balkantropper. Dostoevski gik ind for støtte til de serbiske brødre, pacifistiske Talstøj var imod. Første i anledning af Dostoevski stød opdagede Talstøj, hvor stor pris han havde sat på ham. Han råste hans værker for at være skrevet for hjertet, som han sagde. Men allerede året efter udnævnte han stik motsat Dostoevski til at være den russiske makidesat, der elskede af skildrer, raffineret tortur og næbefutjen at blive rost for sin kærlighed til menneskeheden. Når en Turgene fan og Talstøj fan nu omdage støder ind i en Dostoevski fan, er det næbe Ruslands udvikling for fatterens ansvar eller de store forfængeligheder, der ispil. Men forskellen på de tre forfatter afspejles alligevel hos også nutidslesere. Den russiske emigrant forfatter, Vladimir Nabokov, had en klar rangorden i sine amerikanske forlæsninger fra 1940'erne om russisk litteratur. Turgene var ikke nogen store forfatter, men meget behagelig at læse, Dostoevski var en middelmøde i kunstner. Dostoevski var og er den største russiske forfatter, ikke engang den ideologiske gift hans moralisering kunne ødelægge hans kunst. Som Nabokov baserer vi nok vores preference på en blanding af forfatternes emner, persontyper og stil. Men jeg tror, at der også ligger en forskel i det, man kan kalde forfatternes kommunikationsattituder, altså hvordan kommunikere forfatterne til læseren. Læser vi mest om personerne eller hører vi deres egne stemmer, og når vi hører deres stemmer lyder de så afdæmpede reflekterende, disperat, argumenterende eller mere køligt analyserende. Fortrækker vi som læsere, Toregenevsk høflige tiltale hans formfålæt beskrevende verdener, hvor reflektionen dominerer og alle dilemmaer er let distanceret. Eller heller vores smag til Dostoevski's grimme eksistentielle morass, og kan otiske diskussioner, som han smækker lige op i synet af læseren. Eller kan vi måske bedst lige talstøjs uanlige om hyggelige udfoldelse af konkrete liv med alvede indbær og uden noget sorterende filter. Med de konkrete liv kommer selvfølgelig også alle de detaljer, som gør, at talstøj virker mere tidsbunden og også mere historisk oplysende end Dostoevski. En læsere med interesse i russisk kulturhistorie vil måske netop i den grund fortrække talstøj eller Toregenev for Dostoevski. Men sin anden netop vil glæde sig over de moderne eller tidsløse træk i Dostoevski's værker. Måske kan nye læsere allerede for den her meget korte gennemgang af tre store forfatterer udpare i deres favorit. Det er selvfølgelig også fuldt muligt at sætte lige stor pris på de tre forskellige forfatterer og netop for deres forskelligheder. Når alle omstændigheder vender der sig i en hverforstand store læseoplevelser, ideer efter den her fokus på forskellige vil slutte med at udnævne til at være de store russiske romaner.