 Bon dia, amigues, amics, estimats col·legues, autoritats, benvolgut rector. Primer de tot em voldria disculpar perquè tinc una afectació a les cordes vocals que farà que potser no parli com parlo amb altres ocasions i hauré de veure aigua bastant sovint. I, en segon lloc, em voldria disculpar per parlar. Em voldria disculpar per parlar perquè aquests darrers dies hi ha estat tant, moltes vegades, de fer cas el que em demanaven les cordes vocals, com si hagués estat un senyal dels deus, i aplaçar aquesta lliçó i no parlar. Els dies convulsos inquietants, els dies a vegades tristos que ens envolten en dirigien cap aquesta decisió. Però també he pensat, i ho he pensat sempre, que la universitat no és únicament un lloc per transmetre uns coneixements, sinó que és també i fonamentalment un lloc per ajudar a crear aquestes lliures, dones i homes lliures. I com la lliçó que jo he elegit va de la llibertat, aleshores, finalment, he decidit que potser sí que valdria la pena parlar en mig d'aquesta incertesa en què vivim, perquè, en definitiva, la pedra angular de les nostres actuacions ha de ser sempre, crec, la llibertat. I com veuran aquí, a través d'algunes referències literàries i filosòfiques, els hi parlaré, sobretot de la llibertat personal, de la llibertat íntima, que és la mare de tota llibertat, però també els hi parlaré de la llibertat col·lectiva, de la comunitat d'homes lliures, que, en definitiva, també crec jo, és la que justifica l'existència humana. Per tant, moltes gràcies per la seva presència. És per a mi un plaer i un honor respondre a l'invitació que se m'ha fet per part del rectorat d'impartir la lliçó inaugural del curs acadèmic 2017-2018. He elegit parlar de la llibertat i de l'anigma, dos dels temes que han tingut protagonisme en les meves trajectòries universitària i literària, i que, a més, considero estretament vinculats entre sí. Per a referir-m'hi recordaré aquí tres escenes i em valdré d'un dels desenllaços més subtils de la història de la literatura. El primer decorat ens transporta a la teva arcaica. Qui ens ajuda a fer-ho és Sòfocles Mitjansan, la seva obra Ídip rei. Quan succeix l'escena que vull recordar, els esdeveniments estan a punt de precipitar-se. El jove rei Ídip camina pel tall de la nevalla. Fins fa molt poc podia ser considerat el més benaurat dels homes. És un dirigent just. Està casat feliçment amb la reina Jocasta i, per sobre de tot, és assenyalat com el més sàvi dels homes, ja que, temps enrere, va deixifrar el més complex dels enigmes, l'enigma de les fins. No obstant això, dins de molt poc serà tingut pel més desgraciat dels humans. Es comprovarà que, casat amb la seva pròpia mare i assassí del seu pare, ha comès incest i perricidi, els dos delictes més greus per a la moral grega. Serà un caigut. Un caigut tan radical que, en esprinar la seva identitat, ignorada fins a les hores, s'arrancarà els ulls valent-se d'una gulla que pertenia a la seva estimada Jocasta, la qual, desesperada, acaba de treure-se la vida. Però, en la cena que estic recordant, Édip encara hi veu. És més, afalegat per tots després del seu triomf sobre les fins, creu que hi veu amb una penetració que ningú té. No és així. En aquesta escena central de la tragèdia de Sòfocles, l'encarregat d'advertir-ho és precisament un sec. Tirèsies. Tirèsies no és únicament sec, sinó que també és un endevi sagrat. No hi veuen les coses immediates perquè la seva mirada penetra la profunditat del passat i del futur. Édip, al contrari, és servant de allò que és immediat. Creu veure-hi, però no hi veu. Creu saber, però no sap. Desconeix qui és, es desconeix. Tirèsies l'incinua a la seva identitat i a la seva desgràcia. Furiós, Édip insulta alludint a la seva condició de sec. Amb versos magistrals, Sòfocles apunta al corno de la condició humana. La llum s'enfronta a la foscor, la visió a la seguesa, el saber a la ignorància. Édip, que té ulls, no hi veu, mentre que Tirèsies amb els seus sagats hi veu. Sòfocles fa que Édip ens representi a tots nosaltres, als humans, aferrats tan esment allò que és immediat davant de la perspectiva de mirar dins de nosaltres mateixos. Sovint cal arrencar-se simbòlicament els ulls per començar a veure-hi. La queiguda d'Édip és l'inici de la seva grandesa, és paradoxalment l'inici de la seva grandesa. Quan ha acabat el duel verbal amb Tirèsies, cau ràpidament pel pendent, Édip té successives oportunitats de salvar-se i de continuar amb l'engany utilitzant el seu poder. Pot ocultar el seu passat i impedir tota indegació. No obstant això, la grandesa d'Édip, allò que els antics grecs anomenaven Arete, rau en la seva lliure a l'acció d'avançar en el coneixement, malgrat que aquest pot causar-li el més gran dels patiments. El final d'Édip rei se'ns mostra un protagonista arrossegat per la destrucció, però lliure. Édip, que desconeixia els horribles fets que conformaven la seva vida, ha al·legit durament i lliurement el camí que fent-lo sec el deixa per fi veure. Sòfocles no va deixar desemparat el seu heroi i va premiar la seva dolorosa intrepidesa. Ho va fer en una segona obra dedicada al mateix protagonista, Édipa Colónos. Hi ha alguns senyals significatius en aquesta obra. Sòfocles la va escriure als 80 anys, arribant al seu heroi a una edat similar. I la va situar a Colónos, al poble on havia nascut el poeta, on havia nascut Sòfocles. Avui, un sorollós barri de tenes. Édip arriba al boss sagrat on va morir acompanyat per la seva filla antígona. Ha passat dècades vivint aquí i allà com un sec rodamón, com un nou Tiresias. Ara, finalment, ha obtingut la sabiesa. No la falsa sabiesa que li atorgaven quan era el jove rei Édip, sinó l'autèntica sabiesa d'aquí sense t'amor ha mirat dins d'ell mateix i ha elegit. Ara, finalment, sap que el bertader enigma de les fins és ell mateix. L'enigma de les fins és l'home. La segona escena de la que vull parlar transcorre en un lloc indeterminat, pot ser també a prop de tenes, pot ser a mig camí entre aquesta i la ciutat Arcàdia de Mantinea, la relata plató al qual la posa a la boca del seu heroi filosòfic sòcrates. Presideix el moment culminant del banquet. En realitat, es tracta més de veure que demanjar, malgrat el nom del banquet que li donem a laquista obra, un ambient de vi i de jovialitat en el qual els diversos contartolians discuteixen sobre la naturalesa de eros. Amb una magnífica atenció teatral, plató fa desfilar les successives opinions, algunes com les d'aristòfanes de gran calat simbòlic. El cert no obstant això és que totes elles serveixen de preludi per a la magistral intervenció de Sòcrates, en la qual plató sintetitza les seves pròpies doctrines. Per a Sòcrates, eros no únicament no és un deu com alegaven els altres contartolians, sinó que és una força, és un desig. Eeros és el desig de bellesa que, com es comprovarà al final del Parlament Socràtic, implica també el desig de bé i de veritat. Sòcrates expressa la famosa escala platònica cap a la bellesa en si mateixa, allò que els grecs anomenaven autotocalon, del desig sensorial a l'espiritual, del desig espiritual a l'ètic, del desig ètic al coneixement. El pare del racionalisme europeu proposa una mena d'estèsi de la raó com a camí de eros. Amb això arribem a l'últim graol de l'escala, però falta el salt final, l'abraçada amb la bellesa absoluta, que, segons Sòcrates, és l'objectiu de totes les passes anteriors. Dita amb altres paraules. El salt del coneixement a la sabiesa. Podem posar el coneixement del cos, fins i tot el coneixement espiritual i moral. Ens manca el salt cap a la sabiesa, allò que sent el fruit de la nostra raó i la nostra llibertat, incorpora un respecte, que és simultaneament sensual i espiritual, per l'enigma que anomenem vida. De sobte, en mitj dels contractuliants masculins, apareix inesperadament el record d'una dona, una dona sàvia i prodigiosa, diutima. Ella, en Sòcrates, és acabaritablement sap. Ella és la que inicia el filòsof en els misteris de la més elevada sabidoria. Sòcrates, amb humilitat, reconeix que està lluny d'haver-la solit. Està únicament pel camí de fer-ho. És impactant el gir teatral provocat per plató en introduir, com a decisiu, el personatge de diutima. Fixem-nos en les seves característiques. És una dona en una societat patriarcal on la cultura és monopòlida als homes. A més, és una estrangera, una bàrbara, aliena a la tradició de tenes. I, precisament, en el text platònic, és aquesta dona estrangera l'encarregada de conduir el gran Sòcrates pel tranc culminant de l'aprenentatge. Una dona i no un home, una estrangera i no una tenenca. Mitjansant diutima, Sòcrates tens a l'arc de la raó a l'espera de la revelació, Thaumaston pels grecs, la revelació, que implica l'accés a la belleza, el bé, a la veritat. Raó i enigmes compenetren per dibuixar el cercle de la saviesa. Diutima és un personatge fascinador, malgrat que apareix breument i que sapiguem un únic cop en el transcurs de tota la literatura grega. Una aparició fugàs però poderosa perquè posa en marxa meravellosos mecanismes la conditat en la contradicció. Per avançar pel camí de la emancipació personal, l'home ha de ser dona i la dona home. L'alteritat ha de fertilitzar la identitat i la identitat, l'alteritat. La raó ha d'absorbir l'enigma i l'enigma, la raó. El necessisme endogàmic i la claustrofòbia dogmàtica impideixen a l'ésser humà progressar en la seva emancipació, l'authenticament que ens oferés l'existència. Només el coneixement de l'altre, el diàleg amb l'altre, l'acceptació de l'altre ens orienten en la ruta que per nosaltres mateixos. De la mateixa manera que Édip va deixar de ser Édip per convertir-se en un home lliure, Sócrates va deixar de ser Sócrates i es va deixar guiar per la misteriosa diotima per aspirar a ser un home sàvi. La tercera cena que abans els he anunciat ens trasllada a la nostra època i a l'altre extrem del Mediterrani, més concretament a la ciutat de Set al sud de França. Aquest cop el nostre decorat és un cementiri sobre el mar. Per als barcelonins no és difícil imaginar aquest decorat perquè el cementiri de Set serà lleix en una muntanya similar al de Montjuïc. Amb dos escenaris s'assemblen molt. Se situen sobre les restres antigues necròpolis que conversaven amb el mar. Una vegada fa anys vaig anar a Set i el cementiri de Set a la recerca de la torna de Pol Valerí. Volia conèixer de primera mà la topografia del cementiri marí, la seva principal obra i un dels poemes més extraordinaris de la literatura moderna. Era un dia clar lluminós amb el color que la gent mediterrània coneixem bé. Era fàcil intuir l'atmosfera del poema. Vaig esperar, com exigeix aquest, l'arribada del migdia, el moment en què el món es queda sense ombra. Pol Valerí s'assomergés memorablement en aquest moment mentre recreuen l'abocació de les tombes familiars. Observa el mar que sobre davant d'ell, com sobre davant de Montjuïc, que sobre davant d'ell sota el domini del migdia absolut, el qual qualifica de midi legista. El blanc s'apudera de l'horitzó i rom l'enllobarnament. L'univers sembla on no res, la vida està atrapada en la imoblitat, el poeta per explicar-se a l'udeja l'Àrser Immutable de Parménides, una de les matrius de la metafísica occidental. Hi ha calcòmsumament inquietant i excepcionalment tranquil·litzador en l'enllobarnament total. Una coincidència entre la plenitud i el buit quan, en efecte, l'Èser Omàs d'haver un habitant de l'enigma. Cássim Irmálevich va saber transmetre molt bé aquesta situació en la seva pintura blanc sobre blanc. També van fer experiments similars, John Cage, amb música i pinavaus en dansa. Sorgeja, aleshores, la tentació de l'abandó, del silenci davant de lló inexpugnable. Si algú pogués arribar a enfrontar-se a aquella ballesa absoluta a la qual aspirava Sócrates sota la tutela de Diutima, experimentaria també el gran enllobarnament de la perfecció que domina la primera part del cementiri marí. Però la perfecció és inexpresable. Necessitem allò imperfecte, allò sensorial. El banquet de plató descriu la marxa èpica del cos cap a l'esperit. El cementiri marí de Valerí tracta d'expressar la marxa no menys èpica de l'esperit cap al cos. Si el món sense omres del migdia romanguer absolut, el nostre destí seria la modesa, una contemplació sense comunicació. Seria amb els claus de la llum pura. Potser perfectes, però amb els claus. Necessitem les omres per ser lliures. Necessitem els colors que proporcionen les omres per apoderar-nos de les formes del món. Quan després del migdia el sol cau, Valerí rememora Aráclid, l'altre matriu de la nostra filosofia. Tot flueix, tot futx. El canvi incessant de les coses ens fa reconèixer la realitat. És un coneixement imperfecte, però viu. La contemplació dona allò que l'acció. El desenllàs del cementiri marí és vertebrat al voltant de la centralitat del cos. El mar ja no està sotmès a l'extas i a ni la dor del migdia, sinó que és un mar sensual, corpori, pel qual llisquen els colors i els matisos. El protagonista del poema ha abandonat el setial de la contemplació a l'alabat cementiri per esdevenir un nadador que gaudés i s'esforça en contacte amb el mar. El predomini de l'amor deixa pas a la metamorfosi de la vida. Les tombes, vinculades a la melanconia i alluarnament, es dilueixen davant del poder vital del mar. El nadador, és a dir, l'ésser humà, s'interna en aquell poder amb dolor, amb joia, amb curiositat, amb ànims d'exploració i de coneixement. La llibertat personal implica fecundar-se en la contradicció i la metamorfòsia, en la contemplació i en l'acció. Per obtenir aquesta fecundació, Sòcrates apela o rescat del cos per part de l'esperit. I el nadador de Valerí demostra amb el seu exemple que igualment l'esperit ha de ser rescat pel cos. Cós i esperit són una unitat, dos noms per a una realitat única. La belleza no és reconecible ni comunicable sense els estímuls d'allò que els sentits ens fan apreciar com a vell. El ve és una pura extracció sense els actes concrets de bundat. La llibertat és una paraula buida o la pitjor de les mentides sense la valentia i el risc de llegir lliurement. Però no voldria acabar sense referir-me a una llibertat que va més enllà de la nostra esfera íntima, personal, per concernir-nos com esses humans. Per fer-ho, abandonaré provisionalment les tres escenes proposades per viatjar al cor d'un dels desafiaments literaris més titànics que mai s'hagin proposat. Un home amb la mateixa edat que Sòfocles, en el moment d'escriure el seu segon Ídip, 80 anys, sap que la seva amor no pot ser gaire llunyana. Ha d'enllestir un obra que l'ha ocupat durant 6 dècades. Ha de donar una solució però més difícil dels reptes. Goethe Abaymar està a punt de finalitzar el seu Faust, enfrontant-se estoicament a les malalties i incomoditats de l'edat. Feia 60 anys que havia començat el seu llibre. Va fer que el seu heroi es vengués l'ànima al diable. Va fixar la fórmula a través de la qual Faust es preservava i havia la seva felicitat completa, aquella per la qual ha venut la seva ànima. Faust haurà de dir, aturat, instant, ets també ell, l'instant de la plenitud humana. L'empresa de Plasmar aquest instant té enormes dificultats per un escriptor, per tot home, però per un escriptor també. Quan podem dir d'un home que se sent en l'instant de la plenitud, a la primera part de l'obra Faust no encerta en el moment, explorar la sensualitat, la ciència, el poder, però la seva ànima se sap sempre insatisfeta. Com ell mateix diu, va hèbriament del desig al plaer i en el plaer es consumeix pel desig. Està atrapat en el cercle viciós de la insacciabilitat. El jo tancat en els seus propis sortilegis se sent perpetuament infel·lís. Guitri tracta de lluitar contra aquesta limitació i, en la segona part de la obra, de la seva obra, dona un nou rum al seu heroi. Faust, el qual a l'inici ha exigit la joventut permanent com a part del seu pacte demoníac, en velleix al ritme del temps. Ja no es proposa com abans conquerir la plenitud com si aquesta fos un saqueig de la vida, sinó només aviat descobrir aquesta plenitud. El coneixement ja no és una sal de l'existència, és una experiència de la vida, la mateixa experiència que sent el nadador de valerí quan lluita i galdeja amb les onades. El miratge de Faust impulsa el jo cap al nosaltres. De la mateixa manera que la sent desocràtica s'onamenten el diàleg, Faust abandona el narcisisme egocèntric per llançar-se la tasca de descobrir allò altre i els altres. La plenitud, si és que existeix, és una travestia compartida. Estimem a través dels altres, i la nostra llibertat, si no és també la llibertat dels altres, és un miratge estèril. Hem de conrear l'amor propi però amb l'objectiu d'estimar. Hem d'enriquir la nostra llibertat íntima, però per ser còmplices dels altres homes lliures. Faust, en velleix i els seus ulls s'esgoten. En sentiu contacte de la mort, Faust és vell i sec, com l'hèdic que va arribar al boss secret de Colornos. I com li succeeix el destarrat rei de teves, en la seguesa té, després de tants anys de lluita, l'autèntica visió. Gete, als 80 anys, es troba finalment en forces per donar resposta a un enigma, el de la plenitud humana que havia concebut feia molts lustres, quan tenia només 20 anys. El seu Faust s'enfronta a la mort i a les seves darreres paraules. Consepa el gran instant de la belleza. I aquest no consisteix en l'aposició d'allò i d'allò altre, com creia el primer Faust, amb el seu delir i agotista, sinó en l'evocació d'una humanitat lliure. Aquest seria el gran instant. Aquest seria el moment més vell. És cert que Gete no es cap ingenu. Ell no ofereix sistemes filosòfics perfectes, ni tampoc utopies que prometen una societat assèpticament feliç. No s'obrida del patiment, del risc, de l'imperfectió. Aquesta humanitat lliure, avocada en condicional pel Faust agonitzant, sempre estarà rodejada de perills. Alguns aliens a l'home, d'altres provocats per l'home mateix. La vida és una continua metamorfosi. Res està decidit per sempre. Cap conquesta és irreversible. Per això, abans de morir, mitjançant la ploma d'Agete, Faust pronunciarà alguna de les paraules més lúcides que mai s'hagin escrit. Únicament mereix la vida i la llibertat qui sap conquerir-les cada dia. Acabo. Crec que llibertat i enigma són companys inseparables al transcurç de l'existència humana. Enigma vol dir, literalment, etimològicament, allò que es vele i es revela al mateix temps. Ser lliure és cercar ser lliure. És travessar els succesius vells que se'ns presenten al nostre interior. Tot sabem que un cop travessats es presentaran nous vells. La llibertat no és un estat. La llibertat és una aventura que ens fa avançar creativament amb mig de lluites i contradiccions. Édip ha d'arrencar-se els ulls i arrap el món per començar a veure-hi. Sócrates, heroi de la raó, ha de sometre-se a la guia del misteri que li proporciona diotima per assolir la belleza. El contemplador del cementiri marí, atrapat en l'enllorament de la perfecció, descendés, com a nadador, al mar dels sentits per recordar-nos que són les imperfeccions quotidienes les que ens fan respirar. La llibertat és una aventura. Probablement és la gran aventura de l'existència. Difícil, plena de perills, complexa. Però val la pena experimentar-la perquè gràcies a ella ens convertim en éssers romans. Així ho va entendre Faust, el vell Faust, en paraules que jo crec que aquests dies tots hauríem de recordar. Únicament mereix la vida i la llibertat qui sap conquerir-les cada dia. Gràcies.